АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1813/2016 Головуючий в 1 інстанції - Ларіонова Н.М.
Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду міста Києва цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, діючої в інтересах ОСОБА_2, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання недійсними пунктів договору фінансового лізінгу та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс», яким, в порядку захисту прав споживача, просить визнати несправедливими по відношенню до споживача положення підпункту 1 пункту 8.2.1 та положення пункту 10.11 договору фінансового лізінгу № 01/14-00570, укладеного між позивачем та відповідачем 18.11.2014 р., визнати їх недійсними з моменту укладення договору, а також стягнути з відповідача сплачені позивачем кошти за цим договором в розмірі 18 400,0 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що 18.11.2014 р. між нею та ТОВ «Лізингова компанія "АВТОФІНАНС" укладено договір фінансового лізингу №01/14-00570, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу -автомобіль «Skoda Fabia універсал» у власність та передати предмет лізингу у її користування на строк та на умовах, передбачених договором. На виконання п. 3.2 даного договору 18 листопада 2014 року нею сплачено комісійну винагороду відповідачу за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору у розмірі 18 400,0 грн.

1 грудня 2014 року вона виявила бажання розірвати договір та, керуючись пунктом 10.13. договору, звернулась до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору та повернення сплачених коштів. 15 грудня 2014 року відповідач направив на її адресу листа, в якому зазначив, що сплачені неї грошові кошти у розмірі 18 400,00 грн. - це комісія за організацію і відповідно до статті 10 п. 10.11 договору не повертається. Також, відповідач повідомив, що на підставі поданої заяви договір вважається розірваним з 01.12.2014 р. Посилаючись на те, що такі дії відповідача щодо неможливості повернення сплачених грошових коштів є порушенням Закону України «Про захист права споживачів» та ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки ця сума не відноситься до сум, які включають в себе лізингові платежі, просила задовольнити позов та визнати недійсними положенняп.8.2.1 та п.10.11 договору фінансового лізингу та стягнути з відповідача на її користь сплачену комісійну винагороду в розмірі 18 400 грн.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, діюча в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримала апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обгрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 18 листопада 2014 р. між ТОВ "Лізингова компанія "АвтоФінанс" (лізингодавець) та ОСОБА_2(лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00570, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Відповідно до підпункту 3.2.1. пункту 3.2. договору позивач зобов'язаний до отримання предмету лізингу сплатити передбачений договором перший лізинговий платіж, який згідно з підпунктом 8.2.1. пункту 8.2. складається із: 1) комісійної винагороди відповідача за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу (сума даної комісії складає 18 400,00 грн.); 2) авансу ціни предмета лізингу у розмірі 50 % від вартості предмета лізингу; 3) комісійної винагороди відповідача за передачу предмета лізингу у розмірі 3 % від вартості предмета лізингу.

Згідно з квитанцією № 336/358 від 18.11.2014 р. позивачем сплачено відповідачу суму у розмірі 18 400,0 грн.

Пунктами 1.7, 1.8 договору від 18.11.2014 р. передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3 % від вартості предмета лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

П.п.8.2.1 договору лізингу визначено, що перший лізинговий платіж, який відповідно до п.8.1 договору входить до складу лізингових платежів, складається, в тому числі, з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до даного договору лізингу та становить 10 % від вартості предмету лізингу.

Судом встановлено, що позивачем сплачено лише 10 % від вартості предмета лізингу.

01 грудня 2014 року позивач, посилаючись на пункт 10.13 вищевказаного договору, звернулася до відповідача із письмовою заявою, в якій просила вважати розірваним вищевказаний договір з 01.12.2004 р. та повернути сплачену нею комісійну винагороду за організаційні заходи, пов'язані із підготовкою та укладанням цього договору, у розмірі 18 400,0 грн., перерахувавши їх протягом 7 днів на вказані з заяві банківські реквізити.

Листом від 15.12.2014 р. за вих.№ 1270 ТОВ «ЛК «Автофінанс» повідомив ОСОБА_2 про те, що на підставі її заяви від 01.12.2014 р. договір фінансового лізингу № 01/14-00570 вважається розірваним з 01.12.2014 р., а сплачена нею комісія за організацію в розмірі 18 400,0 грн. не повертається згідно з умовами договору, з якими вона була ознайомлена при його укладанні та погодилась на них, підписавши договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вказаним вимогам законодавства договір лізингу №01/14-00570 від 18 листопада 2014 року (а.с. 7-13) та додатки №№1, 2, 3 до договору (а.с. 14-16) відповідають, оспорюваний договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивачем не заперечувалось, що її волевиявлення в момент укладення договору було вільним та відповідало внутрішній волі, а умови, які ОСОБА_2 вважає несправедливими, стали для неї неприйнятними лише після того, як вона дізналась з відомостей, розміщених в мережі Інтернет щодо можливого шахрайства відповідача.

Проте, викладені вище обставини не можуть свідчити про несправедливість умов договору лізингу, у розмінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови п. 8.2.1 передбачають сплату першого лізінгового платежу, який складається з комісійної винагороди лізінгодавця за організаційні заходи, авансу ціни предмета лізигну та комісії винагороди лізінгодавця за передачу предмета лізингу, а п. 10.11 договору передбачає відповідальність лізингоодержувача при розірванні на його вимогу з будь-яких причин договору лізингу, що може мати для лізингодавця негативні наслідки, пов'язані з відповідальністю перед продавцем (постачальником) предмету лізингу.

Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», передбачено, що до лізингових платежів можуть бути включені: суми, яка відшкодовують частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, а тому доводи позивача про те, що комісія за організацію договору лізингу не є лізинговим платежем та щодо її неспівмірності розміру виконаній послузі, не ґрунтуються на Законі.

Встановлено, що з 01.12.2014 р. договір лізингу від 18.11.2014 р. розірвано за ініціативою позивачки на підставі її заяви.

Відповідно до положень ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч.1 ст.11 вказаного Закону передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачем в односторонньому порядку. Тобто, законодавством передбачена можливість відмовитися від договору в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про те, що в судовому засіданні не встановлено ознак несправедливості, встановлених в пунктах 8.2.1 та 10.11 укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, які відповідають вимогам закону, не призводять до дисбалансу прав та обов»язків та не завдали шкоди позивачці, а сплачена позивачем комісія за організацію договору лізінгу в розмірі 18 400 грн. не підлягає поверненню відповідачем на підставі умов п.10.11 укладеного між сторонами договору фінансового лізінгу. За таких обставин, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючої в інтересах ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: