Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/1371/15-ц Головуючий у 1-й інст. Баренко С. Г.
Категорія 2 Доповідач Косигіна Л. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Григорусь Н.Й., Худякова А.М.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Житомирської районної ради Житомирської області, Вертокиївської сільської ради Житомирської області про визнання недійсним та скасування розпорядження про надання дозволу на приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним заповіту

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2016 року

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнювала (а.с. 164-165), та остаточно просила:

- визнати недійсним та скасувати розпорядження відділу приватизації Житомирської районної ради № 375 від 13.03.1995 року про надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 громадянам: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1 від 13.03.1995 року;

- визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений 10.11.2014 року секретарем Вертокиївської сільської ради Житомирського району і області.

Зазначила, що її та ОСОБА_8, ОСОБА_2 безпідставно не було включено до кола осіб, які мають право на приватизацію житла, хоча вони були зареєстровані та проживали у спірній квартирі на час її приватизації. Крім того, заповіт від імені ОСОБА_6 є недійсним, оскільки мати не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок хвороби та прийняття медичних препаратів.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування розпорядження про надання дозволу на приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на житло за пропуском строку позовної давності. Також, відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту за недоведеністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсними та скасування розпорядження про надання дозволу на приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на житло, ухвалити нове рішення про задоволення даних вимог. Зазначив, що позивачка дізналася про факт незаконної приватизації тільки 10.12.2014 року під час прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, а відтак суд помилково зазначив про пропуск строку позовної давності. В іншій частині рішення не оскаржує.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсними та скасування розпорядження відділу приватизації Житомирської районної ради № 375 від 13.03.1995 року та свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 13.03.1995 року, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1, як член сім'ї наймача та тимчасово відсутня у спірному приміщенні, мала право на приватизацію квартири АДРЕСА_1, її права були порушені, проте вона пропустила строк звернення до суду.

Однак, погодитися з таким висновком не можна, враховуючи наступне.

Встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 01.01.1941 року (а.с. 228). ОСОБА_6 є матір'ю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 18, 54).

ОСОБА_8 та ОСОБА_1 уклали шлюб 19.03.1988 року (а.с. 18), під час якого народилися діти: ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2

Згідно архівних записів погосподарської книги № 4 за 1991-1995 роки, 1996-2000 роки (а.с. 69, 71) у квартирі АДРЕСА_1 (особовий рахунок НОМЕР_2), були зареєстровані:

-ОСОБА_5 - голова господарства;

-ОСОБА_6 - дружина;

-ОСОБА_1 - дочка;

-ОСОБА_8 - зять;

-ОСОБА_10 - онука;

-ОСОБА_2 - онук.

Разом з тим, ОСОБА_1 з чоловіком та дітьми фактично по вищезазначеній адресі не проживали, не вели з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підсобне господарство, оскільки виїхали жити в с. Кодня, Житомирського району, що підтверджується довідкою виконкому Вертокиївської сільської ради № 327 від 19.05.2015 року (а.с. 38, 72), яка була видана на підставі пояснень свідків: ОСОБА_11 (мешканки АДРЕСА_3 - сусідка), ОСОБА_12 (мешканки АДРЕСА_2 - сусідка), ОСОБА_13 (мешканця АДРЕСА_4).

Також, під час апеляційного розгляду ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_1 через деякий час після укладення шлюбу разом з чоловіком та дочкою переїхали жити в с. Кодня, ближче до місця роботи ОСОБА_8 Їх син ОСОБА_14 залишився жити з бабусею та дідусем (ОСОБА_5 та ОСОБА_6) в с. Вертокиївка, а відтак був включений у приватизацію.

Крім того, у вищевказаному помешканні проживала ОСОБА_7 - мати ОСОБА_6, що підтверджується відомостями, які містяться в спадковій справі № 68 від 23.02.1998 року (а.с. 223-237).

13.03.1995 року відділом приватизації майна комунальної власності Житомирської районної ради народних депутатів, на підставі розпорядження № 375 від 13.03.1995 року, було видано свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1, згідно якого квартира АДРЕСА_1 була передана у спільну сумісну власність ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_15 та ОСОБА_2 (а.с. 59, 9).

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_7 померла (а.с. 225), спадщину після неї прийняла дочка - ОСОБА_6 (а.с. 223-237).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_5 (а.с. 14), спадщину після нього прийняла ОСОБА_1 (а.с. 238-248).

10.11.2014 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповіла все своє майно, в тому числі ? частину квартири АДРЕСА_1, своїй дочці ОСОБА_3 (а.с. 58).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 померла (а.с. 13), із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 54, 57).

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати вищевказаний заповіт недійсним, оскільки мати не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними під час його складання, т.я. хворіла на онкозахворювання, приймала знеболювальні засоби тощо. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2016 року у задоволенні даних вимог було відмовлено, оскільки згідно висновку судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 на час складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними. Рішення суду в цій частині ніким не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного розгляду (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку).

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Враховуючи вищенаведене, право на приватизацію житла мають члени сім'ї наймача, які постійно проживають з ним у цьому помешканні, або за якими зберігається право на дане житло у разі їх тимчасової відсутності. ОСОБА_1 разом із чоловіком та дочкою виїхали на інше постійне місце проживання - АДРЕСА_4, на час приватизації разом із наймачем не проживали та не вели спільне господарство, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами. Позивачка, у свою чергу, не надала суду будь-яких доказів на спростування вказаних обставин та на підтвердження факту її проживання у 1995 році в квартирі АДРЕСА_1. Також, ОСОБА_1 не доведено, що вона тимчасово була відсутня у спірній квартирі, у зв'язку з чим за нею (членами її сім'ї) збереглося право на проживання у даному помешканні.

Відомості, зазначені у довідці Вертокиївської сільської ради № 250 від 23.04.2015 року про те, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 року по АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_6 проживали і були зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, не є доказом на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1, оскільки приватизація спірного майна відбулася у березні 1995 року (а.с. 70).

За таких обставин, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову за безпідставністю, а не у зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження того, що вона, її чоловік та дочка на час приватизації проживали у спірній квартирі. Рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсними та скасування розпорядження відділу приватизації Житомирської районної ради № 375 від 13.03.1995 року, свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 13.03.1995 року, за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, НОМЕР_2, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними та скасування розпорядження відділу приватизації Житомирської районної ради № 375 від 13.03.1995 року та свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 13.03.1995 року за спливом строку позовної давності, скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні даних вимог за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: Судді: