Справа № 740/738/16-ц
Провадження № 2/740/329/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2016 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Пантелієнко В.Г.,

при секретарях Цирень О.С., Філоненко О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача -адвоката ОСОБА_2

представників відповідача - ОСОБА_3

ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ніжина справу за позовом ОСОБА_1 до Ніжинського державного університету імені ОСОБА_6 про визнання незаконним наказу про звільнення, визнання недійсним трудового договору в частині визначення строку дії та поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати незаконним наказ відповідача № 9-к від 25 січня 2016 року про звільнення її з роботи, визнати недійсним трудовий договір між нею та відповідачем укладений 01 вересня 2011 року, в частині визнання строку його дії; поновити її на посаді асистента кафедри російської та зарубіжної літератури та історії культури. Вимоги обґрунтовує тим, що в трудових відносинах з відповідачем вона перебуває з 2003 року, і була прийнята на роботу за безстроковим трудовим договором. В 2010 році вона захистила кандидатську дисертацію за спеціальністю «Філософська антропологія, філософія культури» і отримала науковий ступінь кандидата філософських наук. Наказом № 165-к від 01.09.2011 року відповідач перевів її з посади старшого лаборанта кафедри російської мови та перекладу на посаду асистента кафедри світової літератури та історії культури по 31.08.2012 року на умовах строкового трудового договору. Під час дії строкового договору в неї народилась донька 04.07.2012 року. Наказом від 03.09.2012 року відповідач продовжив їй термін роботи на посаді асистента кафедри світової літератури та історії культури на умовах строкового трудового договору. Наказом № 130-к від 01.09.2014 року відповідач дозволив їй працювати на 0,5 посади асистента цієї кафедри з 01 вересня 2014 року по 04 липня 2015 року на умовах строкового трудового договору під час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 03.07.2015 року відповідач видав наказ яким попередив її про недопущення до роботи з 05 липня 2015 року у звязку з закінченням строкового трудового договору. 25.01.2016 року на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України її звільнено з займаної посади у звязку з закінченням строку трудового договору. Вважає, що університет порушив вимоги ч.2 ст. 23 КЗпП України, так як укладення строкового трудового договору за характером її роботи не передбачається, педагогічні працівники в установах та закладах освіти здійснюють свої професійні обовязки на постійній основі, умови роботи носять довготривалий характер, так як здійснюється безперервний навчально-виховний процес. До того часу коли відповідач продовжував дію строкового трудового договору, вона не відчувала порушення своїх трудових прав. Лише після звільнення зрозуміла незаконність дій відповідача, так як її бажання на укладення строкового трудового договору не було. Посада з якої її незаконно звільнено продовжує існувати і на даний час.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених в позові додатково пояснивши, що ректор університету укладаючи з нею строковий трудовий договір умовив її та пообіцяв після закінчення його дії переукласти договір на невизначений строк. Вона була введена в оману і тому 31.08.2011 року написала заяву на імя ректора університету про переведення її на 0,5 посади асистента кафедри світової літератури та історії культури з 01.09.2011 року по 31.08.2012 року на умовах строкового трудового договору. Умов для укладення з нею строкового трудового договору визначеного законодавством не було, ректорат керувався лише власними амбіціями. Вважає, що застосування до неї строкового трудового договору та подальше звільнення з роботи з підстав закінчення строку трудового договору є незаконним. Посади які їй пропонувались після закінчення строку трудового договору не повязані з викладацькою діяльністю, і не відповідають рівню особи, яка захистила дисертацію, тому її вони не влаштовують.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав пояснивши, що твердження позивача про відсутність наміру укладати строковий трудовий договір не відповідає дійсності, так як наказ університету № 165-к від 01.09.2011 року був винесений на підставі власноручно написаної заяви ОСОБА_1 про переведення її на посаду асистента кафедри світової літератури та історії культури на умовах строкового трудового договору з 01.09.2011 року по 31.08.2012 року. Звільнення позивача було проведено на законних підставах, в звязку з закінченням дії строкового трудового договору. З 01.09.2015 року у ВНЗ відсутня займана позивачем посада. Просив відмовити в задоволенні всіх заявлених позивачем вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив заявлені вимоги та пояснив, що з посади старшого лаборанта кафедри російської мови, на якій ОСОБА_1 працювала за безстроковим трудовим договором, з 01.09.2011 року по 31.08.2012 року вона була переведена відповідно до поданої заяви наказом по університету від 01.09.2011 року № 165-к . З 30.04.2012 року по 02.09.2012 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по вагітності та пологах, а з 03.09.2012 року по 04.07.2015 року - у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до наказу від 03.09.2012 року № 162-к, тому цим же наказом строковий трудовий договір було продовжено з 01.09.2012 року до закінчення відпустки. Під час перебування у відпустці за заявою ОСОБА_1 їй було дозволено працювати на 0,5 посади асистента кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури на умовах строкового трудового договору з 01.09.2014 року по 04.07.2015 року. 03.07.2015 року винесено наказ про попередження недопущення до роботи ОСОБА_1 з 05 липня 2015 року у звязку із закінченням строкового трудового договору. ОСОБА_1 пропонувалась тимчасова робота у приймальній комісії, на що вона не погодилась. Також нею проігноровано участь в оголошеному університетом у серпні 2015 року конкурсі, на заміщення вакантної посади доцента кафедри російської та зарубіжної літератури та історії культури. На даний час в університеті не має посади, яку займала позивач, до закінчення строкового трудового договору. З 2011 року укладений строковий договір не оспорювала. Вважає, що позивач звільнена з дотриманням норм чинного законодавства.

Представник відповідача ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні позову пославшись на те, що позивачка мала право приймати участь в оголошеному конкурсі на посаду доцента. Закон України «Про вищу освіту» передбачає умови укладення контракту або строкового трудового договору за заявою сторони. Форма трудового договору у виді строкового трудового договору є більш прийнятною для університету, так як ОСОБА_7 освіти України регулярно переглядаються штатні розписи ВНЗ, у звязку із зміною кількості студентів, і ректорат має їх дотримуватись з причин державного фінансування.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Як встановлено судом та підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 10-13) ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з Ніжинським державним університетом імені ОСОБА_6 з 01.08.2003 року, спочатку вона була прийнята на роботу за безстроковим трудовим договором, за цей час змінила декілька посад.

На а.с. 32 мається власноручно написана заява ОСОБА_1 від 31.08.2011 року, чого не заперечувала в судовому засідання позивач, адресована ректорові університету з проханням перевести її на 0,5 посади асистента кафедри світової літератури та історії культури з 01.09.2011 року по 31.08.2012 року на умовах строкового трудового договору (а.с. 32).

Подаючи вказану заяву позивач розуміла, що після закінчення терміну дії трудові правовідносини з відповідачем мають бути припинені, оскільки закінчення строку договору, в свою чергу тягне за собою його припинення.

На підставі вказаної заяви позивача, ректором університету видано наказ від 01.09.2011 року № 165-к (а.с.9), яким задоволена заява ОСОБА_1 та її переведено на 0,5 посади асистента кафедри світової літератури та історії культури на умовах строкового трудового договору з 01.09.2011року по 31.08.2012 року.

Згідно ч.1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що переведення ОСОБА_1 з посади старшого лаборанта кафедри російської мови та перекладу, де вона працювала за безстроковим трудовим договором, на 0,5 посади асистента кафедри світової літератури та історії культури на умовах строкового трудового договору проведено з дотриманням вимог ст. 32 КЗпП України, так як ОСОБА_1 в поданій заяві сама просила про таке переведення саме на умовах строкового трудового договору. Крім того слід зазначити, що строковий трудовий договір укладений між сторонами без примусу та обману з боку відповідача, укладення саме строкового трудового договору відповідає бажанню позивача викладеному у власноручно написаній ОСОБА_1, заяві на імя ректора університету від 31.08.2011 року.

Суд не погоджується з твердженням позивача, про те, що займана нею посада не передбачає укладення строкового трудового договору. Так як укладення з ОСОБА_1 строкового трудового договору узгоджується з вимогам ч.2 ст.23 КЗпП України, ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року в редакції, яка діяла на час переведення ОСОБА_1 на посаду асистента, яка відноситься до посад науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів, відповідно до якої педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом, та п. 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівня акредитації, затвердженого наказом ОСОБА_7 освіти і науки України від 24.12.2002 року №744, зареєстрованого в ОСОБА_7 юстиції України 15.07.2003 року за № 600/7921, яке діяло на час укладення з позивачем строкового трудового договору (Наказ втратив чинність на підставі наказу ОСОБА_7 освіти і науки від 07.10.2015 року № 1015).

В силу ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Доводи позивачки про те, що в серпні 2011 року її обманним шляхом примусили подати заяву про укладення строкового трудового договору, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. З часу укладення строкового трудового договору минуло майже пять років, однак за цей час вона не зверталась до трудового колективу чи суду із вимогами щодо незаконності такого договору чи укладення його під тиском, що на думку суду свідчить про її власну волю та бажання працювати на таких умовах.

Враховуючи строки звернення за вирішенням трудових спорів, визначених законодавцем у ст. 233 КЗпП України, позивачка пропустивши даний строк не просить його поновити з посиланням на поважність причини пропуску, що на думку суду має значення для вирішення даного спору.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання недійсним трудового договору укладеного між нею та відповідачем 01 вересня 2011 року, в частині визначення строку його дії, задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді асистента кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури, суд приходить до наступних висновків.

Термін дії строкового трудового договору, закінчився 31.08.2012 року, тобто в період відпустки ОСОБА_1 по вагітності та пологах, у якій вона перебувала з 30.04.2012 року по 02.09.2012 року.

04.07.2012 року позивач народила дочку. Наказом від 03.09.2012 року № 162-к (з врахуванням наказу №4-к від 12.01.2016р.) позивачу, асистенту кафедри світової літератури та історії культури, з 01 вересня 2012 року продовжено термін роботи на посаді асистента цієї кафедри до закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на умовах строкового трудового договору (а.с. 7, 50). Тобто з 03.09.2012 року по 04.07.2015 року.

Під час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на підставі заяви ОСОБА_1, наказом університету від 01.09.2014 року № 130-к, позивачу було дозволено працювати на 0,5 посади асистента кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури з 01.09.2014 року по 04.07.2015 року, тобто до досягнення її донькою трирічного віку, на умовах строкового трудового договору.

Згідно вимог ч.2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Отже вимоги ч. 2 ст. 23 КЗпП України не застосовуються до строкових трудових договорів.

03.07.2015 року відповідач видав наказ № 106-к, яким позивача попереджено про недопущення до роботи в якості асистента кафедри російської і зарубіжної літератури з 05.07.2015 року у звязку із закінченням строкового трудового договору.

Позивач оскаржувала вказаний наказ в судовому порядку.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.12.2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 25.01.2016 року залишено без змін, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Ніжинського державного університету імені ОСОБА_6 про визнання незаконним наказу від 03.07.2015 року №106-к «Про попередження недопущення до роботи» та визнання трудового договору між нею та державним університетом імені ОСОБА_6 відповідно до наказу від 01.09.2014 року № 130-к таким, що укладений на невизначений строк, відмовлено.

Наказом відповідача №9-к від 25 січня 2016 року ОСОБА_1, асистент кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури, яка має дитину віком до 14 років та після закінчення строку трудового договору, яка відмовилась від працевлаштування університетом звільнена з роботи 25 січня 2016 року, у звязку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 5).

Як встановлено судом, та не заперечували сторони в судовому засіданні ОСОБА_1 є одинокою матірю, яка має доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто віком до 14 років.

Згідно ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

ОСОБА_7 соціальної політики України «Щодо порядку звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у звязку із закінченням строку трудового договору» № 3961/0/14-11/10 від 15.04.2011 року розяснює, що розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак відносини між власником (підприємством) і працівницею з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору, а не з дня звільнення. Власник повинен тільки попередити жінку, що після закінчення строкового трудового договору вона до роботи допущена не буде, що на період пошуку підходящої роботи може перебувати вдома, що вона повинна буде з'явитися на підприємство, коли буде знайдена можливість її працевлаштувати для продовження роботи (при працевлаштуванні на цьому підприємстві) або для одержання трудової книжки і розрахунку по заробітній платі (при працевлаштуванні на іншому підприємстві). За наявності зазначеного попередження можливий і інший варіант: продовження жінкою тієї ж (або за її згодою - іншої) роботи на цьому ж підприємстві до вирішення питання про її працевлаштування. І лише у випадку, якщо жінка відмовляється від працевлаштування за фахом без поважних причин, то вона може бути звільнена на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, навіть якщо після закінчення строку трудового договору пройшов певний час.

Після винесення наказу про попередження недопущення до роботи 03.07.2015 року у звязку з закінченням строкового трудового договору позивачу пропонувались посади в університеті: 0,5 посади старшого лаборанта кафедри права та методики викладання історико-правознавчих дисциплін від якої вона відмовилась, що вбачається з акту від 12.08.2015 року, а також 0,25 посади асистента кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури і 0,7 посади старшого лаборанта кафедри дошкільної освіти від якої вона також відмовилась, що вбачається з акту від 06.10.2016 року (а.с. 42, 44).

Крім того в газеті «Вісті» від 14.08.2015 року відповідачем оголошувався конкурс на заміщення вакантної посади доцента кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури, позивач участі в конкурсі не брала, пояснивши в судовому засіданні причину тим, що її особисто не повідомили (а.с. 41).

Вказане свідчить про те, що позивач проігнорувала запропоновані відповідачем посади та участь в конкурсі на заміщення вакантної посади.

Як встановлено судом на період працевлаштування за позивачем була збережена середня заробітна плата протягом трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, чого не заперечували сторони в судовому засіданні.

Крім того займана позивачем посада, до звільнення асистент кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури з 01.09.2015 року в Ніжинському державному університеті імені ОСОБА_6, відсутня.

Отже протягом трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору позивач отримувала середню заробітну плату, відмовилась працевлаштуватись за фахом без поважних причин, а тому правомірно з дотриманням вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України та пункту 9 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, була звільнена з роботи на підставі ч.2 ст. 36 КЗпП України.

З огляду на викладене, врахувавши, що відповідачем в повній мірі дотримано трудові права позивача, та правомірно звільнено з займаної посади в звязку з закінченням строкового трудового договору, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 21, 23, 32, 184, 233, 235 КЗпП України, ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Ніжинського державного університету імені ОСОБА_6 про визнання незаконним наказу № 9 від 25 січня 2016 року про звільнення, визнання недійсним трудового договору укладеного 01 вересня 2011 року в частині визначення строку дії та поновлення на посаді асистента кафедри російської і зарубіжної літератури та історії культури, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк апеляційної скарги.

Суддя Ніжинського

міськрайонного суду ОСОБА_9