Апеляційний суд Житомирської області

Справа №295/8662/14-ц Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 44 Доповідач Якухно О. М.

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого судді Якухно О.М.
суддів Коломієць О.С., Жигановської О.С.
з участю секретаря
судового засідання Добровольської Т.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 22 грудня 2015 року,-
встановила:
У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення вимог, просив виселити ОСОБА_1 з кв.34 в будинку АДРЕСА_1 мотивуючи тим, що відповідач проживає у житловому приміщенні Міністерства оборони України не маючи зв`язку із останнім, оскільки вселилася як член сім`ї військовослужбовця. Добровільно звільнити житлову площу відмовляється.
Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 22 грудня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 грудня 2015 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району 243,6 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вважає, що судом не надано належної оцінки її права на проживання у спірному приміщенні та наявність договору найму, який не розірваний у встановленому законом порядку.
Представники позивача та третьої особи підтримали доводи апеляційної скарги і пояснили, що підставою позову про виселення в уточненій позовній заяві (а.с.30-31) зазначено ст.132 ЖК України та наказ МО України № 737.
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідач вселилася у спірне житлове приміщення на підставі ордеру від 15.01.1998 року як член сім`ї наймача, а тому після розірвання шлюбу та зняття останнього з реєстраційного обліку в цьому приміщенні, відповідач втратила право користування ним та підлягає виселенню.
Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду.
За змістом ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, якщо вони не забезпечені жилою площею за місцем служби, надаються службові приміщення або жила площа в гуртожитку.
Судом встановлено, що 20.01.1998 року військовою частиною НОМЕР_1 видано ОСОБА_2 ордер на зайняття квартири АДРЕСА_3 у складі 3-х осіб : він, його дружина ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 , 1993 р.н.
Відповідач зареєстрована у вказаному житловому приміщенні з 06.02.1998 року.
З 11.02.1998 року ОСОБА_1 працює до даного часу в Житомирській ЗОШ І-ІІІ ступенів № 27 на посаді вчителя.
17.04.1998 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано і у подальшому ОСОБА_2 виселився із гуртожитку та припинив військову службу.
20.04.1998 року військовою частиною НОМЕР_2 видано ордер ОСОБА_1 на зайняття вищевказаної квартири на двох осіб : вона та дитина.
Гуртожиток є власністю Міністерства оборони України і перебуває на балансі Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району 3 21.04.2010 року згідно акту прийняття-передачі основних засобів.
Згідно листа начальника Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району (далі БУ № 3 КЕЧ району) змінено адресу гуртожитку з інв.№1/103 на АДРЕСА_4 .
Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Змінюючи предмет позову, позивач просив виселити відповідача із займаного нею житлового приміщення з посиланням на ст.ст.4, 5, 18, 132 ЖК України та наказу Міністра оборони України № 737, а саме, що відповідач, як колишній член сім`ї військовослужбовця, яка не має відношення до МО України і у трудових відносинах з ним не перебуває, повинна звільнити житлову площу у гуртожитку після розірвання шлюбу з особою, якій видано ордер на проживання.
Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з
підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 132 ЖК України передбачено виселення з гуртожитків осіб, зазначених у ст.127 ЖК України сезонних, тимчасових працівників і осіб, що працювали за строковим трудовим договором, а також осіб, що вчились у навчальних закладах.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року, у справі за № 6-71цс11, закріплені у ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК України гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.
Виходячи за наведеного статті 127-131 ЖК України не передбачають підстав для виселення членів сім`ї колишнього працівника, які правомірно вселилися у кімнату гуртожитку, а ст. 132 ЖК України на вказані правовідносини не поширюється.
Отже, посилання суду на ст.132 ЖК України як підставу виселення з гуртожитку відповідача - особи яка не перебуває у трудових відносинах із організацією, є помилковим.
Не може бути застосовано до вказаних правовідносин і п.5.8, 5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 737 від 30.11.2011 року (далі Інструкція), які передбачають :
звільнення військовослужбовцем та членами його сім`ї жилого приміщення у гуртожитку у разі переміщення військовослужбовця по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, надання іншого службового приміщення або приміщення для постійного проживання, звільнення з роботи;
виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення осіб, які самоправно зайняли жилу площу, і колишніх членів сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також осіб, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР.
У ст. 116 ЖК України надано виключний перелік підстав для виселення без надання іншого жилого приміщення.
У позовній заяві не уточнено з якої саме підстави, зазначеної у Інструкції, позивач просив виселити відповідача. Також не надано доказів існування будь-якої з передбачених ст. 116 ЖК України підстав для виселення без надання іншого жилого приміщення.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач вселилася у житлове приміщення гуртожитку на підставі ордеру від 20.01.1998 року як член сім`ї військовослужбовця, шлюб з яким розірвано 17.04.1998 року, тобто з вказаного часу ОСОБА_1 не є членом його сім`ї.
В той же час, судом першої інстанції невірно зроблено висновок щодо неправомірності подальшого проживання ОСОБА_1 у гуртожитку.
Відповідно до ст.129 ЖК України єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер.
Після розірвання шлюбу, а саме 20.04.1998 року, ОСОБА_1 отримала ордер на вселення у спірну кімнату гуртожитку разом із своєю дитиною, тобто набула законне право на проживання у гуртожитку.
Суд виходив з того, що на час видачі даного ордеру кімната не була вільна, а тому відповідач проживає на підставі попереднього ордеру від 20.01.1998 року. Також вважає, що ОСОБА_1 не мала права на отримання ордеру, оскільки не працювала у військовій частині.
При цьому судом не враховано, що відповідно до ст.59 ЖК України порушення порядку видачі ордеру може бути підставою для пред`явлення вимоги про визнання його недійсним, але на час розгляду справи ордер від 20.04.1998 року є чинним і у судовому порядку недійсним не визнавався, а тому з цього часу відповідач проживає у приміщенні гуртожитку на підставі останнього.
Зазначений висновок узгоджується із змістом договору найму житла № 133 від 15.06.2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та Будинкоуправлінням № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району, про передачу відповідачу у безстрокове користування АДРЕСА_2 , згідно якого наймачем кімнати є ОСОБА_1 на підставі ордера від 20.04.1998 року.
Вказаний договір є чинним, що не заперечується представником позивача.
Заселення відповідача у гуртожиток не пов`язано з роботою у військовій частині, також судом під час розгляду справи не встановлено, що вона самоправно зайняла жиле приміщення, в якому проживає, руйнує чи псує його або порушує правила співжиття, що може бути підставою для виселення згідно ст.116 ЖК України.
При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння.
Оскільки відповідач проживає у гуртожитку на підставі цивільно-правового договору, строк якого не закінчився, то власник гуртожитку має право звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі положень ЦК України.
Зазначений висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-503цс15 від 01.07.2015 року.
Враховуючи правомірність вселення відповідача у гуртожиток як члена сім`ї військовослужбовця з подальшим отриманням іншого ордера на її ім"я, який не визнаний недійсним, та укладення договору найму, який є чинним, підстави для її виселення згідно ст.132 ЖК України та наказу Міністерства оборони України № 737 від 30.11.2011 року відсутні.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення відповідача, а тому судове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -
в и р і ш и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати рішення Богунського районного суду м.Житомира від 22 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 про виселення.
Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді