Провадження № 2/537/343/2016
Справа № 537/1200/16-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.10.2016 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Чернявській А.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці цивільну справу за позовом фізичної особи, ОСОБА_1, до фізичної особи, ОСОБА_2, про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 4 вересня 1992 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано на підставі рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 листопада 2013 року. За період перебування у шлюбі відповідачем за спільним рішенням та домовленістю з позивачкою, було здійснено обмін, належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 в місці Кременчуці Полтавської області на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: Полтавська область місто Кременчук вулиця І.Приходько будинок № 148. Позивачка, посилаючись на той факт, що у зазначеному домоволодінні проведено ремонті роботи та реконструкцію за спільні кошти подружжя, внаслідок чого збільшилась його вартість та змінились якісні й кількісні характеристики останнього, прохала суд визнати зазначене вище домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя та здійснити поділ останнього в натурі, виділивши їй у власність ? частку спільного майна, що відповідно до варіанту № 2 висновку експертного будівельно-технічного та земельно-технічного дослідження № 5/8-15 від 12 листопада 2015 року, складається з житлового будинку літ А-1, А1, а, а1: а саме коридору 1-1, санвузлу 1-2, передпокію 1-3, кухні 1-4, кімнати 1-5; надвірних споруд: веранди літ А3,, свердловини літ. К, частини огорожі №1, стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 12058,50 грн. Одночасно, позивачка посилаючись на той факт, що спірне домоволодіння знаходиться на земельній ділянці, і тому остання також є обєктом права спільною сумісною власністю подружжя, в який частки майна дружини та чоловіка є рівними, прохала суд визнати за нею право власності на ? частку земельної ділянки що складає 419 кв.м, позначену на плані зеленим кольором та встановити порядок користування останньою відповідно до додатку № 2 варіанту зазначеного вище експертного дослідження.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на зазначені вище обставини.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 вважають, що позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними та необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, оскільки на зазначене позивачкою майно, що підлягає розподілу, статус спільного майна подружжя не поширюється, з тих підстав що, право власності на спірне домоволодіння було набуто відповідачем внаслідок проведеного обміну належної йому, на підставі договору дарування квартири.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Як достовірно встановлено судом, з 4 вересня 1992 року сторони перебували у шлюбі.

2 грудня 1999 року на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського округу ОСОБА_5 за реєстровим № 2390 та зареєстрованим в Кременчуцькому бюро технічної інвентаризації в книзі № М-1за р.№ 135, ОСОБА_2 набув право власності на квартиру № 46 розташованої в будинку № 20-а по вулиці Східній в місці Кременчуці Полтавської області.

9 січня 2002 року відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір міни зазначеної вище квартири на житловий будинок № 148 розташований по вулиці І.Приходька в місці Кременчуці Полтавської області, розташований на земельній ділянці державного фонду розміром 838 кв.м. Зазначений вище договір було посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 77. Пунктом 3 зазначеного вище договору визначено, що обмін майна здійснювався без грошової доплати.

16 вересня 2004 року на підставі рішення Крюківської районної ради міста Кременчука Полтавської області ОСОБА_2 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 838 кв.м. розташовану за зазначеною вище адресою, що підтверджується дослідженим в судовому засіданні державним актом на право власності на земельну ділянку серії ПЛ 17703, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 19 від 25 листопада 2994 року.

Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 листопада 2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року та частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, які були чинними на час виникнення правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 Кодексу про шлюб та сімю України є власністю кожного з них(роздільним майном).

Аналогічне положення Закону закріплено в розділах 7,8 Сімейного Кодексу України, що регламентує право особистої приватної власності дружини і чоловіка та підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя.

Аналізуючи наведенні вище норми чинного законодавства та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що житловий будинок № 148 розташований по вулиці І.Приходька в місці Кременчуці Полтавської області є особистою власністю відповідача, оскільки був набутий ним в період шлюбу з позивачкою на підставі договору дарування, що виключає поширення на зазначене позивачкою майно, що підлягає розподілу, статусу спільного майна подружжя.

Відповідно до вимог статті 112 Цивільного Кодексу України (1963 р.) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Частиною 2 наведеної вище норми Закону передбачено, що розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Статтею 16 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року визначено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до вимог частини 1 статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Статтею 25 Кодексу про шлюб та сімю України визначено, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності, внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

За правилами частини 1 статті 60 ЦК України, кожна сторона зобовязана довести ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦК України.

Дослідивши надані позивачкою докази на підтвердження зазначених нею обставин в частині проведення ремонту та реконструкції будинку за її кошти та спільні кошти подружжя, суд приходить до висновку, що останньою не було надано суду належних доказів того, що саме за рахунок її грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку, що відповідно до вимог наведеного вище законодавства, тягне за собою такі правові наслідки, як визнання спірного домоволодіння, обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окрім того, наданий стороною позивача як доказ на підтвердження зазначеного позивачкою варіанту фактичного розподілу домоволодіння, а саме висновок експертного будівельно-технічного та земельно-технічного дослідження № 5/8-15 від 12 листопада 2015 року в розумінні вимог статті 58 ЦПК України є неналежним доказом, оскільки як встановлено в судовому засіданні з урахуванням наданих пояснень особою, яка це дослідження проводила, варіанти розподілу житлового будинку та надвірних будівель визначалися із врахуванням будівель, не введених у передбаченому Законом порядку в експлуатацію.

Сторонам в судовому засіданні розяснені положення частини 4 статті 10 ЦПК України, якою передбачено, що суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках встановлених цим кодексом, а саме сторонам було розяснено право на звернення до суду з клопотанням про призначення по справі будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, однак позивачка не скористалась наданим їй чинним законодавством правом та наполягала на задоволенні первісних позовних вимог.

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на ? частину земельної ділянки, суд виходить з наступного.

За змістом частини першої статі 81 Земельного Кодексу України громадяни України можуть набувати право власності за земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.

Як встановлено судом і не оспорюється сторонами по справі, 16 вересня 2004 року на підставі рішення Крюківської районної ради міста Кременчука Полтавської області ОСОБА_2 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 838 кв.м. розташовану за адресою: Полтавська область місто Кременчук вулиця І.Приходько, 148.

За викладених вище обставин, аналізуючи наведені вище норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання права власності на частину земельної ділянки в розмірі частки права власності у спільному майні будинку, що підлягає поділу, оскільки, на думку позивачки, є обєктом спільної сумісної власності подружжя, за необхідне відмовити, оскільки земельна ділянка не є предметом спільної часткової власності подружжя, а є особистою власністю відповідача, тому що набута останнім в порядку реалізації його права на приватизацію землі.

Приймаючи до уваги, достовірно встановлений судом факт, що право на спірну земельну ділянку відповідач набув в порядку приватизації, а спірний будинок є особистою власністю останнього, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі з підстав необґрунтованості та недоведеності останніх в судовому засіданні.

Керуючись статтями 10,60,79,88,212-215 ЦПК України, Законом України «Про власність», статтями 22,24,25 Кодексу про шлюб та сімю України, статтями 60,61,70 Сімейного Кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову фізичної особи, ОСОБА_1, до фізичної особи, ОСОБА_2, про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.О. Зоріна