Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Національний банк України, про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 жовтня 2012 року між нею та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір банківського вкладу № SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») на суму 1 млн доларів США строком на 366 днів, до 08 жовтня 2013 року включно, за умови сплати 10 % річних. Додатковою угодою від 12 березня 2014 року № 1 строк вкладу за вказаним договором був продовжений на 12 місяців, до 08 жовтня 2014 року, з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 7,5 % річних. 06 жовтня 2014 року вона звернулася до відповідача з письмовою заявою про відсутність наміру продовження дії зазначеного договору та вимогою виплати всіх грошових коштів за договором разом із нарахованими відсотками, проте така вимога була залишена без задоволення, грошові кошти не були виплачені, у зв'язку з цим позивач просила суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь суму вкладу за договором від 08 жовтня 2012 року № SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») у розмірі 1 млн доларів США.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Останньою ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким указаний позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, зокрема щодо доведеності факту укладення із відповідачем вищевказаного договору банківського вкладу (депозиту) та розміщення на рахунку грошових коштів у сумі 1 млн доларів США.

Зокрема, надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог ксерокопії дублікатів договору від 08 жовтня 2012 року № SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») та додаткової угоди до договору від 12 березня 2014 року, а також ксерокопії платіжного доручення від 08 жовтня 2012 року та клієнтської виписки за договором суд визнав належними та допустимими доказами у справі у розумінні положень ст. ст. 1058-1060 ЦК України, п. 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб.

Суд зазначив, що позивачем не надано оригіналу договору та документа на підтвердження внесення грошової суми, який би відповідав вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, а також не надано доказів на підтвердження наявності грошових коштів на рахунку, відкритому на підставі вказаного договору.

Разом із тим суд виходив із того, що на підтвердження своїх доводів позивач надав суду для огляду оригінали вищевказаних договору банківського вкладу та додаткової угоди, на яких вказано, що ці документи є дублікатами, і представник позивача пояснив, що саме такі екземпляри договорів були надані банком ОСОБА_4 під час їх підписання 08 жовтня 2012 року, проте він не зміг пояснити, чому на штампах міститься примітка «дублікат». Так, суд вважав, що зазначені доводи представника позивача спростовуються положеннями Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, якою визначено, що банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції).

Переглядаючи повторно справу в апеляційному порядку, суд виходив із того, що, звертаючись із апеляційною скаргою на рішення районного суду, представником позивача були повторно надані ксерокопії дублікатів договору від 08 жовтня 2012 року № SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP») та додаткової угоди від 12 березня 2014 року № 1, а також ксерокопії платіжного доручення і клієнтської виписки.

Надаючи оцінку поданим позивачем вищевказаним доказам, суд дійшов висновку, що ксерокопія та оригінал вказаного договору різняться між ксерокопією договору з відміткою «дублікат», який був досліджений в суді першої інстанції, а саме: за розташуванням тексту на титульному листі договору; за підписами ОСОБА_4 та працівника банку, який оформлював договір, на звороті документа, а також штампом «Філія Кримське Регіональне Управління Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» МФО 384436 ОСОБА_7.», який відсутній на договорі з відміткою «дублікат».

Крім того, суд зазначив, що указаний договір банківського вкладу та додаткова угода оформлені із використанням факсимільного відтворювання відтиску печатки банку та підпису особи, уповноваженої підписувати договори, угоди до них від імені банку, здійсненого за допомогою засобів копіювання, проте усупереч вимогам ст. 207 ЦК України, згідно з якою сторони надають свою згоду, про те, що факсимільне відтворювання печатки банку і підпису уповноваженої особи банку мають силу договору; кожний укладений договір з використанням АСП повинен мати наявність справжнього підпису працівника банку, який оформив цей договір, позивачем не надано суду доказів, що працівником банку, який уповноважений оформлювати з нею договір, додаткову угоду, платіжне доручення та клієнтську виписку, була саме ОСОБА_7 «з її аналогом справжнього підпису».

Суд відхилив доводи апеляційної скарги позивача про те, що 08 жовтня 2012 року сума вкладу у розмірі 1 млн доларів США із рахунку, відкритого за договором банківського вкладу від 07 квітня 2010 року № SAMDN4143, який неодноразово пролонгувався, була перерахована на рахунок, відкритий на підставі договору від 08 жовтня 2012 року № SAMDN8010 (вклад «Депозит VIP»), зазначивши, що такі нічим не підтверджені.

Крім того, суд дійшов висновку, що надана ксерокопія клієнтської виписки до вказаного договору належним чином не оформлена, оскільки на ній відсутні печатка або штамп банку та підпис особи, яка її складала, а також відсутні докази про пролонгацію цього договору після 07 жовтня 2010 року.

Проте з такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в

ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з п. 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою, зокрема для всіх судів України.

Однак вищевикладене залишилося поза увагою й відповідною оцінкою суду, який усупереч вимогам ст. ст. 10, 58-60, 212, 213 ЦПК України не перевірив у достатньому обсязі наявних у справі доказів та не надав їм належної правової оцінки.

Зокрема, без належної правової оцінки суду залишилася та обставина, що на підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 надала оригінал договору від 08 жовтня 2012 року № SAMDN8010, який містить оригінали підписів вкладника ОСОБА_4 та працівника банку ОСОБА_7, а також оригінал відбитку штампу Філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» із зазначенням МФО 384436, копію якого долучено до матеріалів справи (т. 1, а. с. 162), а також надала платіжне доручення про внесення грошових коштів на рахунок (т. 1, а. с. 80).

Разом із тим поза увагою й належною правовою оцінкою суду залишився факт наявності у ОСОБА_4 оригіналу ощадної книжки № 204691, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк», яку долучено до матеріалів справи, на зворотній стороні якої міститься напис, що «Ця картка є підтвердженням оформлення депозитного вкладу в ПриватБанку» (т. 1, а. с. 248),

Крім того, 08 жовтня 2012 року згідно з клієнтською випискою за договором № SAMDN8010 банком було отримано суму вкладу у розмірі 1 млн доларів США; позивачу нараховувалися проценти за цим договором, а станом на 09 березня 2014 року залишок на картці за договором № SAMDN8010 складає 1 млн доларів США (т. 1, а. с. 9).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст. 204 ЦК України закріплюєпрезумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Дійшовши фактично висновку про невідповідність зазначеного договору банківського вкладу вимогам чинного законодавства щодо форми, змісту та істотних умов, апеляційний суд усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України залишив поза увагою положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, як і ту обставину, що у цій справі вимоги про визнання недійсним зазначеного договору не заявлялися.

Надавши оцінку поданим позивачем доказам, суд усупереч вищевказаним положенням норм процесуального права не зазначив, якими доказами обґрунтовував свої заперечення відповідач та чи взагалі він подавав будь-які докази на обґрунтування своїх доводів.

Оскільки суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К. Парінова

О.В.Ступак