рішення

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсними кредитний договір від 23 квітня 2008 року № 05-В/08/21/ФО/1, договір іпотеки від 23 квітня 2008 року, який зареєстрований у реєстрі за № 800; припинити договір поруки від 23 квітня 2008 року, який зареєстрований у реєстрі за № 802; судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги обґрунтовував тим, що умови зазначеного кредитного договору не відповідають приписам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про страхування», а також у зв'язку із впливом відповідача на волевиявлення позивача шляхом введення його в оману щодо істотних умов договору - прав та обов'язків сторін. Зазначив, що підлягають визнанню недійсними і договори іпотеки та поруки як правочини, вчинені виключно внаслідок та на виконання умов кредитного договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 3 654 грн судового збору.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення із застосуванням Закону України «Про захист прав споживачів», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій по суті вирішеного спору відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Судом установлено, що 23 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Банк НРБ», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії» (далі - ПАТ «ДБ Сбербанку Росії»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 05-в/08/21/фо/1, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у сумі 300 000,00 доларів США на придбання у власність окремої квартири, нежитлових приміщень та гаражу та зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,75 % річних, а також здійснювати повернення наданого йому кредиту у розмірах та у строки, передбачені договором, і виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 3.1 зазначеного кредитного договору позивач гарантує, що на момент укладення договору відсутні обставини, що обмежують його право укласти і виконати цей договір, його волевиявлення на укладення договору є вільним і відповідає його внутрішній волі, він є дієздатним та на момент укладення цього договору не існує ніяких дій, рішень з боку суду щодо визнання його недієздатним або обмежено дієздатним.

У пункті 3.3 договору позивач підтвердив, що до підписання цього договору він ознайомився з умовами договору, мав реальну можливість з ними ознайомитись.

Кредитний договір містить наступні умови: мету надання кредиту (п. 1.3); форми його забезпечення (п. 2.1); розмір процентів за користування кредитом (п. 1.2); суму кредиту (п. 1.1), строк, на який надається кредит (п. 1.3), детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки (п. 1.4 та додаток 1 до договору - графік повернення кредиту та визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки); можливість дострокового повернення кредиту та його умови (п. 6.10).

На забезпечення виконання позичальником взятих за вищевказаним кредитним договором зобов'язань 23 квітня 2008 року між тими самими сторонами укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 200, а між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 802.

Так, звертаючись у липні 2015 року до суду із указаним позовом, позивач зазначив, що підставами для визнання недійсним укладеного у квітні 2008 року кредитного договору є невідповідність його змісту вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що виразилося в ненаданні йому відповідачем у повному обсязі інформації про умови кредитування, крім того, умови договору є несправедливими. Також просив визнати недійсними вищезазначені договори іпотеки і поруки, які носять похідний характер від основного договору (кредитного договору).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК Українипередбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК Українивизначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18).

Отже, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Обґрунтовуючи свій висновок, суд правильно виходив із того, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив (п. 3.3 кредитного договору), що до підписання (перед його підписанням) цього договору він уже ознайомився з умовами кредитування, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору; на момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

Суд обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що банк не надав йому у письмовій формі інформацію про наявні форми кредитування з описом відмінностей між ними, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, вичерпних відомостей стосовно розрахунків з оплати послуг третіх осіб та обґрунтування їх вартості, зазначивши, що вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами договору, ця інформація є чіткою і зрозумілою, крім того, сукупна вартість кредиту та реальної процентної ставки із зазначенням сум щомісячних платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород визначені графіком повернення кредиту - додаток 1 до договору, що є його невід'ємною частиною, а будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання у разі ненадання йому такої інформації.

Таким чином, суд правильно вважав, що зі змісту кредитного договору не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов, тому дійшов правильного висновку про недоведеність та необґрунтованість указаних позовних вимог, адже позивачем не доведено, зокрема факту несправедливості умов кредитного договору.

Разом із тим суд правильно зазначив, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст. ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору.

Крім того, суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання недійсними договорів іпотеки і поруки, адже позивач не зазначив правових підстав та обставин їх невідповідності чинному законодавству.

Зазначені вище висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

У зв'язку з викладеним колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову.

Проте колегія суддів не погоджується із висновком суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь держави 3 654 грн судового збору, адже такий суперечить вимогам ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Так, вважаючи порушеними свої права як споживача, позивач обґрунтовував свій позов положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», а наявність чи відсутність передбачених цим законом підстав для задоволення позову жодним чином не впливає на факт його звільнення від сплати судового збору та не свідчить про необхідність сплачувати судовий збір у разі відмови в задоволенні позову.

Отже, судами помилково не застосовано ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне скасувати указані судові рішення у частині стягнення з позивача судового збору, а в іншій частині - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 341 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 листопада 2015 року у частині стягнення з ОСОБА_4 на користь держави 3 654 грн судового збору скасувати.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак