Справа № 465/86/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/1782/16 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського комунального підприємства «Сокільницьке», з участю третіх осіб: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зобов'язання звільнити приміщення колясочної,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 16 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівського комунального підприємства «Сокільницьке», з участю третіх осіб: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зобов'язання звільнити приміщення колясочної відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах справи. Апелянт зазначає, що їй та іншим мешканцям будинку на праві власності належать квартири, а тому згідно ст. 355 ЦК України вказаний будинок не може знаходитись у комунальній власності. Судом невірно було віднесено приміщення колясочної до категорії нежитлових приміщень, оскільки якщо це приміщення було виділено із допоміжних приміщень, то воно повинно бути належним чином зареєстроване та видано на нього свідоцтво на право власності. Крім того, судом під час ухвалення рішення не було враховано рішення Франківського районного суду м.Львова від 12.08.2014 року та Апеляційного суду Львівської області від 11.12.2014 року, які набрали законної сили та якими встановлено, що приміщення колясочних є місцем загального користування, а тому ЛКП «Сокільницьке» без достатніх правових підстав ним користується. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та третьої особи на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, житловий будинок №141 по вул. Кульпарківська у м.Львові знаходиться на території Франківського району м.Львова та перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради. Відтак, нежитлові приміщення, що розташовані у вказаному житловому будинку є об'єктами права комунальної власності територіальної громади міста Львова.

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22941843 від 05.06.2009 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органам сільських, селищних, міських, районних у містах рад є виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, серед яких і управління об'єктами житлово-комунального господарства, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно д ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Однією з підстав набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою (п.2 ст.60 Закону).

Відповідно до п.5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності. Ці правомочності відносяться до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування.

За змістом пункту 2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення (кладовки, сараї та ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

За приписами ч.2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно тлумачення, що дане в Рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_4 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

Так, багатоквартирні житлові будинки мають житлові приміщення, приміщення загального користування (допоміжні) та нежилі приміщення. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир ставали одночасно і співвласниками допоміжних приміщень будинку (п.2 ст. 10 Закону). Нежилі приміщення житлового фонду при приватизації об'єктом приватизації не були, оскільки підлягали передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів (п.9 ст.8 Закону).

Як вбачається із договору оренди №Ф-9780-15 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 14.09.2015 року Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та Львівське комунальне підприємство «Сокільницьке» (орендар) на підставі ухвали Львівської міської ради від 23.04.2015 року №4552 уклали вищевказаний договір згідно з яким орендодавець передав орендарю у строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі Львівського комунального підприємства «Сокільницьке», а саме нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 7,9 кв.м. на першому поверсі ЛКП «Сокільницьке»(а.с.32-34).

Даний договір оренди укладений на підставі чинної ухвали Львівської міської ради від 23.04.2015 року №4552, яка не визнана незаконною чи недійсною та не скасована.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що спірне нежитлове приміщення, розташоване в будинку, не є приміщенням загального користування. Тому право спільної сумісної власності у розумінні ч.2 ст.382 ЦК України та п.2 ст.10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» на ці приміщення у позивача не виникли.

Посилання апелянта на Рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року у справі № 1-2/2004, є безпідставними, оскільки вказане рішення тлумачить право власників квартир багатоповерхового будинку на допоміжні приміщення, а не на нежилі. Допоміжні приміщення, поняття яких визначено в Законі України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Нежилі приміщення в багатоквартирному житловому будинку таку функцію не виконують. Нежилі приміщення є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Крім того, знаходження певних приміщень в підвалах, цокольних поверхах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які підлягають приватизації разом з приватизацією квартир.

Відмовляючи в задоволенні позову суд вірно врахував, що ЛКП «Сокільницьке» на правовій підставі користується нерухомим майном, а саме нежитловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 7,9 кв.м. на першому поверсі відповідно до договору оренди №Ф-9780-15 від 14.09.2015 року.

Виходячи з мотивів рішення, та з врахуванням доказів, судом першої інстанції вірно проаналізовано наявні докази, подані сторонами в тому числі на предмет їх належності та допустимості, дано їм належну правову оцінку.

З урахуванням вищенаведеного, жодний з доводів апеляційної скарги висновків суду не спростовує, а відтак колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Згідно з вимогами ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 16 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.