АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі - Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІПКАР» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «ВІПКАР» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що наказом від 01.08.2011 р. № 17-К її було прийнято на посаду головного бухгалтера ТОВ «ВІПКАР» з окладом згідно штатного розкладу. Наказом від 11.12.2014 р. № 9-К вона звільнена з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Посилаючись на те, що відповідач не виплатив нараховану їй заробітну плату за жовтень, листопад та грудень 2014 р. і не виплатив вихідну допомогу при звільненні, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 56 697,62 грн., вихідну допомогу у розмірі 39 016,21 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 91 407, 03 грн.

Справа №757/9926/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4420/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.12.2015 р. позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ВІПКАР» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 56 697,62 грн. та судовий збір в дохід держави у розмірі 566,98 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми заробітної плати за один місяць.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення вихідної допомоги, суд першої інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_1 звільнилася з роботи у зв'язку порушення її трудових прав, зокрема невиплатою їй заробітної плати впродовж трьох місяців, а тому відповідно до ст.44 КЗпП України вона має право на виплату їй вихідної допомоги.

Крім того вказував на помилковість висновку суду щодо відсутності вини відповідача у невиплаті ОСОБА_1 всіх сум при звільненні плати у зв'язку накладенням державним виконавцем арешту на рахунки ТОВ «ВІПКАР», оскільки відповідач не довів факту вжиття всіх заходів щодо скасування вказаного арешту та виплати заборгованості по заробітній платі позивачці.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник ТОВ «ВІПКАР» в судове засідання не зЧявився, про час та місце розгляду справи зазначена юридична особа була повідомлена за останньою відомою суду адресою місцезнаходження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу від 01.08.2011 р. № 17-К ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера ТОВ «ВІПКАР» з окладом відповідно до штатного розкладу.

Наказом від 11.12.2014 р. № 9-К ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера ТОВ «ВІПКАР» за власним бажанням.

Задовольняючи позовні вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 56 697,62 грн., суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги підтверджуються довідкою ТОВ «ВІПКАР» про розмір заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1

Рішення суду в цій частині не оскаржується, а тому не є предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

З наказу від 11.12.2014 р. № 9-К убачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера ТОВ «ВІПКАР» за власним бажанням за ст. 38 КЗпП.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення вихідної допомоги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона була звільнена з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП, що відповідно до ст. 44 КЗпП є підставою для виплати їй вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 03.10.2014 р. у виконавчому провадженні ВП №44435261 накладено арешт на грошові кошти ТОВ «ВІПКАР», що містяться на рахунках в ПАТ «ВТБ Банк», ПАТ «Український інноваційний банк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а також всіх інших рахунках відкритих в даних фінансових установах (в тому числі й тих рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту), крім коштів, що зараховані на окремий рахунок і у передбачених чинним законодавством випадках не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів на підставі виконавчих документів.

Сама по собі відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Таку правову позицію виклав Верховний Суд України в постанові від 03.07.2013 р. у справі № 6-64 цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Ураховуючи, що арешт накладено не на всі кошти ТОВ «ВІПКАР», що знаходилися на рахунках фінансових установ та, що ТОВ «ВІПКАР» не надало інших доказів, які б свідчили про відсутність його вини у виплаті ОСОБА_1 всіх належних їй сум при звільненні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення таких вимог частково.

Згідно п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

З довідки виданої ТОВ «ВІПКАР» № 120215/1 від 16.02.2015 р. убачається, що ОСОБА_1 з 01.08.2011 р. по 11.12.2014 р. працювала на посаді головного бухгалтера. За жовтень 2014 р. сума нарахованої заробітної плати становила 16 211, 12 грн., за листопад 2014 р. - 5 335,81 грн.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 визначається складанням нарахованої їй заробітної плати за жовтень та листопад 2015 р., поділених на кількість робочих днів за ці місяці, і становить 501,09 грн. (16 211,12+5 335,81) : (23+20).

Кількість робочих днів за період з 12.12.2014 р. по 17.02.2015 р. становить 143. Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з ТОВ «ВІПКАР» на користь ОСОБА_1 становить 71 655,87 грн. (501,09 х 143).

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення таких вимог частково, у розмірі 71 655,87 грн.

У зв'язку із збільшенням розміру грошових коштів, що підлягають стягненню з ТОВ «ВІПКАР» на користь ОСОБА_1, підлягає збільшенню і розмір судових витрат, стягнутих з ТОВ «ВІПКАР» на користь держави, а тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ «ВІПКАР» на користь держави судового збору підлягає зміні з 566,98 грн. до 1283,54 грн.

Ураховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІПКАР» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІПКАР» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІПКАР» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 71 655,87 грн.

Рішення суду в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІПКАР» на користь держави судового збору у розмірі 566,98 грн. змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІПКАР» на користь держави судовий збір у розмірі 1 283,54 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 р. залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: