Справа № 310/8101/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

28 березня 2016 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

при секретарі Бевз О.А.,

за участі: прокурора Святенького М.Г.,

представників відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 місцевої прокуратури Запорізької області, в інтересах держави, до ОСОБА_3 міської ради Запорізької області, ОСОБА_4, третя особа - реєстраційна служба ОСОБА_3 міськрайонного управління юстиції, про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_3 міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування рішення державного реєстратора, повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 міжрайонний прокурор, в інтересах держави, звернувся до суду з зазначеним вище позовом, який він уточнив 08.02.2016 року (а.с.107-_114).

Ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання від 18.01.2016 року, у звязку з реорганізацією органів прокуратури було здійснено заміну позивача ОСОБА_3 міжрайонну прокурату на належного позивача ОСОБА_3 місцеву прокуратуру.

В позові вказує на те, що п. 5.9 рішення ОСОБА_3 міської ради № 23 від 20.11.2014 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану по вул. Курортна, 146-а в м. Бердянську для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), кадастровий номер :07:002:0170.

На підставі цього рішення державним реєстратором речових прав на нерухому майно 08.12.2014 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на земельну ділянку і видано свідоцтво про право власності на цю земельну ділянку №30591134.

Прокурор просить: визнати недійсним та скасувати п. 5.9 рішення ОСОБА_3 міської ради № 23 від 20.11.2014р.; визнати недійсним свідоцтво про право власності №30591134 від 08.12.2014р.; скасувати рішення державного реєстратора індексний номер 17786629 від 08.12.2014 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку; зобовязати відповідача повернути земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська.

Вважає, що рішення № 23 від 20.11.2014року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» було прийнято ОСОБА_3 міською радою з порушенням вимог ст.ст. 51,60,61,84,118 Земельного кодексу України, ст.ст.85,88,90 Водного кодексу України, п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, ст.ст. 12,19 ЗУ «Про планування та забудову територій», ст.ст. 1,16,17 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

За повідомленням ОСОБА_3 міської ради від 23.03.2015р. з посиланням на Генеральний план м. Бердянська, який був затверджений рішенням ОСОБА_3 міської ради №8 від 25.06.2009р., спірна земельна ділянка розміщується частково на території магістральної вулиці загальноміського значення проектна №5 та частково на території реконструкції під забудову для обслуговування відпочиваючих.

Відповідно до ситуаційної схеми місцезнаходження земельної ділянки остання знаходиться в межах міста ОСОБА_3, в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, на відстані 480 м від урізу води Азовського моря.

А тому надання цієї земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку є порушенням вимог ст.60 Земельного кодексу України та ст.ст. 88,90 Водного кодексу України, якими передбачено, що земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

П. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації. Однак у затвердженому спірним рішенням міської ради проекті землеустрою розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки.

Оскільки рішення № 23 від 20.11.2014року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» було прийнято ОСОБА_3 міською радою з порушенням вимог ст.ст. 51,60,61,84,118 Земельного кодексу України, ст.ст.85,88,90 Водного кодексу України, п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, ст.ст. 12,19 ЗУ «Про планування та забудову територій», ст.ст. 1,16,17 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», прокурор з посиланням на ст. 21,116,152 ЗК України, просить визнати незаконним і скасувати це рішення.

На підставі незаконно прийнятого рішення державним реєстратором реєстраційної служби ОСОБА_3 міськрайонного управління юстиції було здійснено реєстрацію прав власності на спірну земельну ділянку за відповідачем і видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Посилаючись на ст.. 152 ЗК України, ст.. 393, 1212 ЦК України просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08.12.2014р., зобовязати відповідача повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська.

Також, посилаючись на ч.3 ст.3, ч.2 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з метою належного виконання рішення суду просить скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку.

Прокурор Святенький М.Г. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_6 проти задоволення позову заперечував. В обґрунтування заперечень посилався на те, що рішення ОСОБА_3 міської ради № 23 від 20.11.2014 року було прийнято з дотриманням вимог Земельного кодексу України та вимог Водного кодексу України. Відповідно до проекту землеустрою, який був поданий на затвердження відповідачем, спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, що підтверджується довідкою з державної статистичної звітності форми 6-зем. Тобто спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, проект відведення та закріплення меж прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря ОСОБА_3 міською радою не приймався. Рішення про віднесення цієї земельної ділянки до земель водного фонду не приймалося. Тому на час прийняття спірного рішення ОСОБА_3 міська рада діяла в межах наданих їй повноважень. Представник позивача ОСОБА_7 підтримує письмові заперечення відповідача, просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.169).

Представник відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_9 проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень зазначила наступне: З отриманої від виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради інформації видно, що спірна земельна ділянка, згідно з Планом зонування територій міста ОСОБА_3, затвердженим рішенням ОСОБА_3 міської ради №27 від 31.05.2013 року, обмежена пров. Рибацьким з одного боку та пров. Морським з іншого; урізом води Азовського моря з одного та вул. Курортною з іншого. Спірна земельна ділянка розміщується у двох зонах: житловій та рекреаційній з переважним розміщенням блокованої забудови та в рекреаційній зоні активного відпочинку, в якій передбачається створення житлових комплексів. А тому доводи позивача про порушення норм Генерального плану міста ОСОБА_3 та містобудівного законодавства є помилковими. Управлінням Держземагенства у ОСОБА_3 районі був виданий висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як такий, що відповідає вимогам Земельного кодексу України. Зауважує на тому, що ст. 88 ВК України, передбачено, що в межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Надання спірної земельної ділянки здійснено з урахуванням конкретної ситуації - в районі житлової забудови, яка склалася в м. Бердянську з ХІХ століття. Також вважає, що надана прокурором в якості доказу ситуаційна схема розміщення спірної земельної ділянки, виконана ФОП ОСОБА_10, до якої надано копію кваліфікаційного сертифіката інженера землевпорядника ФОП ОСОБА_10 Тоді як за ЗУ «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» топографо- геодезичну і картографічну діяльністю мають право здійснювати особи, які мають сертифікат інженера-геодестиста. Тому вважає, що надана прокурорм довідка не є допустимим доказом у цій справі. Посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини, вважає, що в даному випадку має місце непропорційне втручання у право ОСОБА_4 на мирне володіння своїм майном, оскільки відповідач ніяких винних дій не вчиняв, а тому він не може бути позбавлений власності. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи - реєстраційної служби ОСОБА_3 міськрайонного управління юстиції у судове засідання не зявився. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст. 45 ЦПК України, прокурор має право, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою (заявою), брати участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку, відповідно до ст.125 ЗК України, виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" .

Відповідно до ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Судом встановлено, що п. 5.9 рішення ОСОБА_3 міської ради Запорізької області №23 від 20.11.2014р. (а.с.10) було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0600га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою вул. Курортна, 146-а в м. Бердянську.

Згідно з Генеральним планом міста ОСОБА_3, який був затверджений рішенням ОСОБА_3 міської ради №8 від 25.06.2009р. встановлено, що земельна ділянка по вул.Курортна,146-а розміщується частково на території магістральної вулиці загальноміського значення проектна №5 та частково на території реконструкції під забудову для обслуговування відпочиваючих, що підтверджується листом заступника міського голови ОСОБА_11 ( а.с.16).

Як вбачається із ситуаційної схеми місцезнаходження земельної ділянки (а.с.13), складеної інженером-землевпорядником Державного агентства земельних ресурсів ОСОБА_10, спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста ОСОБА_3, на відстані 480м. від урізу води Азовського моря (ОСОБА_3 затоки).

Суд приймає цей доказ як належний і допустимий, оскільки ситуаційна схема місцезнаходження земельної ділянки складена сертифікованим інженером землевпорядником. Як вбачається з листа управління Держгеокадастру у ОСОБА_3 районі від 24.03.2016 року ФОП ОСОБА_10 включений до державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників і відповідно до сертифікату має право складати окремі види документації із землеустрою, виконувати топографо-геодезичні і картографічні роботи, проводити інвентаризацію земель тощо. Відповідно до ЗУ «Про землеустрій» ситуаційні схеми входять до складу документації із землеустрою.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними обєктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані обєкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування обєктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними обєктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними обєктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Як зазначає представник відповідача проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря ОСОБА_3 міською радою не розроблявся і не затверджувався. Але відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014р. у справі №6-206цс, від 14 01.07.2015р. у справі №6-523 цс15.

Таким чином, суд визнає, що спірне рішення прийнято ОСОБА_3 міською радою незаконно, тому позовні вимоги про визнання цього рішення незаконним та про його скасування підлягають задоволенню.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Власником спірної земельної ділянки є територіальна громада м. Бердянська. ОСОБА_3 міська рада своїм рішенням незаконно відчужила земельну ділянку на користь ОСОБА_4. Оскільки рішення міської ради про відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_4 підлягає скасуванню, то відсутні правові підстави збереження цього майна за відповідачем, а тому до спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між власником майна і його володільцем, необхідно застосувати положення статті 1212 ЦК України.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15.

Щодо посилання представника відповідача на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо підстав позбавлення особи власності, а саме на рішення Європейського Суду у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, у справі «ОСОБА_7 проти Франції» від 25 серпня 1994 року, у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 липня 2003 року, то суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У справах Європейського Суду, які наведені представником позивача у письмових запереченнях і у справі, яка розглядається судом, обставини справи є істотно відмінними.

Прокурор у своєму позові вказує на те,що відповідач набув право власності на земельну ділянку незаконно, адже та була надана йому у власність на підставі незаконного акту ОСОБА_3 міської ради з порушенням вимог водного законодавства. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно.

Так, наприклад, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Таким чином, суд приходить до висновку, що питання повернення земельної ділянки від відповідача є правомірним і таким, що відповідає норман Українського законодавства та практиці Європейського Суду.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного суду у справі у справі за № 6-92цс13 від 18.09.2013 року.

Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська Запорізької області.

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013р. землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Враховуючи вищевикладене, підлягають задоволенню позовні вимоги прокурора про зобовязання відповідача ОСОБА_4 повернути земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська.

Судом також встановлено, що на підставі рішення ОСОБА_3 міської ради №23 від 20.11.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби ОСОБА_3 міськрайонного управління юстиції ОСОБА_12 08.12.2014 року за індексним номером 17786629 було прийнято рішення про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 На підставі рішення державного реєстратора відповідачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно №30591134 від 08.12.2014р.

Щодо позовних вимог прокурора про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно №30591134 від 08.12.2014р. та про скасування рішення державного реєстратора від 08.12.2014 року за індексним номером 17786629 від 08.12.2014р. про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4, то ці вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

За ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" .

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із стаття 11 цього Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Заінтересована особа не позбавлена можливості звернутися до відповідних органів у порядку, передбаченому чинним законодавством, щодо скасування державної реєстрації прав власності на земельну ділянку.

Проте слід зазначити, що ні державний реєстратор, ні реєстраційна служба ОСОБА_3 міськрайоннього управління юстиції не були вказані прокурором як відповідачі у справі, у такому процесуальному статусі вони не були залучені до участі у справі, що унеможливлює прийняття рішення про зобовязання їх скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та визнати недійсним свідоцтво по право власності.

Також суд зауважує на тому, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно не є за своєю правовою природою правочином, а є лише документом, що посвідчує право власності особи, а тому воно не може бути визнано недійсним з підстав, викладених у ч.1 ст.203 і ч.1 ст. 215 ЦК України, ст.. 152 ЗК України, як того вимагає позивач.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 868 від 17.10.2013р., який був чинним на час здійснення державної реєстрації прав власності, а саме п. 24 цього порядку було передбачено, що у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно (далі - свідоцтво), оформляє його у двох примірниках, які підписує і засвідчує печаткою.

Також суд не вбачає жодних перешкод для виконання рішення суду, оскільки у разі прийняття судом рішення про визнання незаконним і скасування рішення ОСОБА_3 міської ради №23 від 20.11.2014 року, на підставі якого здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку за відповідачем, державний реєстратор, відповідно до вимог ч.2 ст. 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" зобовязаний внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації прав, що автоматично тягне за собою недійсність виданого відповідачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 міської ради необхідно стягнути судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України у розмірі 1378,00 грн., з ОСОБА_4 - судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст. 13, 14 Конституції України, ст. ст. 10,11,15,58-60,88,208-215 ЦПК України, ст.ст. 328,393,387 ЦК України, ст. ст. 21,58, 59, 60-62 ЗК України, ст.ст.4,88-90 ВК України, ст. 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати п.5.9 рішення пятдесят першої сесії ОСОБА_3 міської ради Запорізької області №23 від 20.11.2014 року Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам, яким затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0600 га з присвоєнням поштової адреси: вул. Курортна,146-а в м. Бердянську для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Зобовязати ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) повернути територіальній громаді м. Бердянська земельну ділянку площею 0,0600 га вартістю 113088,00 грн., яка знаходиться в м. Бердянську по вул. Курортна,146-а, кадастровий номер :07:002:0170.

Позовну заяву в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав власності залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 міської ради Запорізької області () судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України у розмірі 1378,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України у розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення суду,- протягом 10 днів з дня його отримання.

Суддя: І. П. Прінь