АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/7092/13-ц 22-ц/774/1695/К/16
Справа № 211/7092/13-ц Головуючий в першій інстанції
Провадження №22ц/774/1695/К/16 суддя Сарат Н.О.
Категорія 27 ( ІV ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Митрофанової Л.В.

за участю секретаря - Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк про визнання договору поруки припиненим та таким, що не підлягає виконанню.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк (надалі ПАТ УкрСиббанк) про визнання договору поруки припиненим та таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25 червня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту в розмірі 300 000,00 грн. на строк до 22 червня 2012 року зі сплатою 17,5 % річних за користування кредитом. В забезпечення виконання умов кредитного договору, в цей же день, між ПАТ «УкрСиббанк» та нею укладено договір поруки. Без її відома та згоди між банком та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду, за умовами якої збільшено процентну ставку за користування кредитними коштами, у звязку з чим збільшено обсяг її відповідальності, як поручителя.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати договір поруки від 25 червня 2007 року припиненим та таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2015 року, описка в якому виправлена ухвалою того ж суду від 22 травня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано договір поруки № П/3 від 25 червня 2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, припиненим та таким, що не підлягає виконанню.

В апеляційній скарзі ПАТ УкрСиббанк ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд дійшов помилкового висновку щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя по кредитному договору без згоди поручителя та неправомірно застосував ч.1 ст.559 ЦК України і визнав договір поруки припиненим. Крім того, зазначає, що позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» рішенням Дзержинського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2010 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області залишено без змін, задоволено та на користь Банку з ОСОБА_4 разом з ОСОБА_2 та іншими поручителями в солідарному порядку стягнуто заборгованість по кредиту.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 червня 2007 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі по тексту Договір, кредитний договір) на суму 300 000, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,5% на рік з кінцевим терміном поверненням 22 червня 2012 року (т. 1 а.с.39-44).

У забезпечення виконання умов кредитного договору, 25 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком (далі АкіБ) «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач ПАТ "УкрСиббанк", та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 0 П/3, згідно умов якого остання зобов'язалася перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором (т. 1 а.с. 52).

Відповідно до умов укладеного між сторонами Договору поруки, у разі невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вважала, що 02 серпня 2007 року між ОСОБА_4 та Банком укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору № 0 від 25 червня 2007 року (т. 1 а.с.48), яка збільшила обсяг її відповідальності, як поручителя.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що Банк без повідомлення та згоди ОСОБА_2 як поручителя збільшив відсоткову ставку по кредиту, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, у звязку з чим визнав договір поруки припиненим та таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк надає грошові кошти позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит і сплатити відсотки за його користування.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Порука - це спеціальний додатковий захід майнового характеру, який спрямований на забезпечення належного виконання основного зобовязання.

Зі змісту статті 553 ЦК України випливає, що обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Зі змісту ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст.555 цього Кодексу).

Частиною 1 статті 651 ЦК України визначено, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору, зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов, що закріплено у ч.1 ст.653 ЦК України.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення загального розміру наданих кредитних коштів та, відповідно, щомісячних платежів щодо повернення цих коштів, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, припинення поруки на підставі ч.1 ст.559 ЦК України можливе лише у разі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, тобто у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, будь яке збільшення зобовязання, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Аналогічну правову позицію щодо припинення поруки з підстав збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди висловив Верховний Суд України у постановах № 6-67цс11 від 19 грудня 2011 року, № 6-97цс13 від 25 вересня 2013 року, № 6-97цс13 від 25 вересня 2013 року, № 6-185цс14 від 17 грудня 2014 року, № 6-990цс15 від 27 січня 2016 року, за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Пунктом 2.1 договору поруки встановлено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Судом установлено, що внесені додатковою угодою № 1 від 2 серпня 2007 року зміни до кредитного договору не призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, оскільки доповнення договору додатком № 2 графік погашення кредиту, не впливає на терміни та розміри погашення кредиту, оскільки згідно з п. 1.2.2. кредитного договору повернення кредиту відбувається в терміни та у розмірах, встановлених графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договору (т. 1 а.с. 45 47, 49 51).

Таким чином, додатковою угодою від 2 серпня 2007 року не внесено будь-яких змін до кредитного договору в частині збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами, основної суми боргу та термінів повернення кредиту.

У ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2010 року, задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто на його користь в солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_2, приватного підприємства «Гортехмашобладнання» заборгованість за кредитним договором від 25 червня 2007 року в розмірі 233 228 грн 08 коп. (а.с. т. 1 33-35, 36-37).

При розгляді справи про стягнення заборгованості за кредитним договором вирішувалось питання стосовно збільшення обсягу відповідальності за кредитом і апеляційний суд встановив, що банк до позичальника ОСОБА_4Л. вимоги про збільшення процентної ставки не заявляв.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

З огляду на визначений ст. 129 Конституції України принцип обовязковості рішення після виррішення судом справи та набрання рішенням суду законної сили, а також на зміст ст. ст. 553, 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі, якщо є судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором та відмову в задоволенні позову поручителя про визнання недійсним договору поруки, в якому судом розглядалося питання дійсності договору поруки, і це рішення набрало законної сили, то під час вирішення справи про припинення поруки суду необхідно враховувати встановлення таким судовим рішенням указаних обставин.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року № 6-2017цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, суд першої інстанції, у порушення ст. ст. 212 214 ЦПК України, на зазначені вимоги закону та обставини справи уваги не звернув; не встановив дійсних прав і обовязків сторін, які випливають з кредитного договору та договору поруки; не врахував обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі про стягнення кредитної заборгованості, чи досліджувались у цій справі доводи про припинення поруки, та дійшов передчасного висновку

про задоволення заявлених позовних вимог.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що додатковою угодою від 2 серпня 2007 року не внесено будь-яких змін до кредитного договору в частині збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами, тобто обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_2 за договором поруки № П/3 від 25 червня 2007 року не збільшився і підстави для визнання поруки припиненою відсутні.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини справи, порушено норми процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк про визнання договору поруки припиненим та таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк - задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк про визнання договору поруки припиненим та таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: