У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П, Попович О.В.,,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, поданим представником ОСОБА_5, до приватної фірми «Арго», третя особа - ОСОБА_6, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення коштів; за позовом ОСОБА_7, поданим представником ОСОБА_5, до приватної фірми «Арго», третя особа - ОСОБА_6, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення коштів; за позовом ОСОБА_8, представником ОСОБА_5, до приватної фірми «Арго», третя особа - ОСОБА_6, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення коштів,

за касаційною ОСОБА_5 - представника ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

17 жовтня 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом від імені ОСОБА_4 до приватної фірми «Арго», третя особа - ОСОБА_6, в якому просив зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 3,5400 га з кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована на території Деревянської сільської ради Обухівського району Київської області та належить ОСОБА_4, шляхом її звільнення та приведення до стану придатного для використання за цільовим призначенням після збору врожаю 2014 року. Стягнути з приватної фірми «Арго» на користь ОСОБА_4 2 143 грн 40 коп.- частку прибутку за користування земельною ділянкою, що складає 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, як то передбачено ст.288.5.1 Податкового кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір оренди земельної ділянки від 24 липня 2003 року, укладений між ОСОБА_4 та приватною фірмою «Арго», закінчився у січні 2014 року. Жодного іншого договору щодо спірної земельної ділянки з приватною фірмою «Арго» позивач не укладав ні особисто, ні за дорученням. З урахуванням принципу свободи договору ОСОБА_4 уклав договір оренди належної йому земельної ділянки з фізичною-особою підприємцем - ОСОБА_6, оскільки останнім було запропоновано позивачу більш економічно вигідні, прозорі умови співпраці, до того ж договір було укладено у повній відповідності Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі». Відповідач, нехтуючи вимогою позивача щодо заборони використання його земельної ділянки, навесні 2014 року приступив до обробки земельної ділянки. Такі дії відповідача (відсутність правочину, незаконне використання спірної земельної ділянки) порушують права позивача , як власника земельної ділянки, на самостійне користування та розпорядження нею.

17 жовтня 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом від імені ОСОБА_7 до приватної фірми «Арго», третя особа - ОСОБА_6, в якому просив зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 3,6636 га з кадастровим номером НОМЕР_2, яка розташована на території Деревянської сільської ради Обухівського району Київської області та належить ОСОБА_7, шляхом її звільнення та приведення до стану придатного для використання за цільовим призначенням після збору врожаю 2014 року. Стягнути з приватної фірми «Арго» на користь ОСОБА_7 2 218 грн 23 коп.- частку прибутку за користування земельною ділянкою, що складає 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, як то передбачено ст.288.5.1 Податкового кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 липня 2003 року її мати ОСОБА_9, якій належала земельна ділянка площею 3,6636 га з кадастровим номером НОМЕР_2, яка розташована на території Деревянської сільської ради Обухівського району Київської області, уклала договір оренди з приватною фірмою «Арго» для вирощування сільськогосподарської продукції строком на п'ять років. Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору оренди, строк його дії було продовжено до 2013 року, однак орендар на порушення п. 17 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073, не перереєстрував договір оренди, а тому його чинність припинилась 24 липня 2008 року у зв'язку із закінченням терміну на який його було укладено, і мати позивачки надіслала відповідачу листа з вимогою припинення договірних відносин щодо оренди її земельної ділянки та просила її не використовувати з підстав, зазначені вище.

У листопаді 2013 року директор приватної фірми «Арго» - Коваленко В.І., в односторонньому порядку, без повідомлення, прийняв рішення про укладення договору про спільну діяльність, що є порушенням ч. 2 ст.638 ЦК України.

Оскільки жодного договору щодо своєї земельної ділянки позивачка ні особисто, ні за дорученням мати, не укладала, а попередній втратив чинність, мати позивачки у січні 2014 року уклала договір оренди земельної ділянки, яка належала їй на праві власності, з ОСОБА_6, оскільки останнім було запропоновано позивачу більш економічно вигідні, прозорі умови співпраці, до того ж договір було укладено у повній відповідності Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі». Нехтуючи вимогою матері позивачки щодо заборони використання її земельної ділянки, навесні 2014 року приступив до її обробки.

17 жовтня 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом від імені ОСОБА_8 до приватної фірми «Арго», третя особа - ОСОБА_6, в якому просив зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 3,6458 га з кадастровим номером НОМЕР_3, яка розташована на території Деревянської сільської ради Обухівського району Київської області та належить ОСОБА_7, шляхом її звільнення та приведення до стану придатного для використання за цільовим призначенням після збору врожаю 2014 року. Стягнути з приватної фірми «Арго» на користь ОСОБА_8 2 207 грн 46 коп.- частку прибутку за користування земельною ділянкою, що складає 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, як то передбачено ст.288.5.1 Податкового кодексу України.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно договору оренди земельної ділянки від 23 березня 2004 року належна позивачці земельна ділянка була передана приватній фірмі «Арго» для вирощування сільськогосподарської продукції строком на три роки. Після спливу цього строку, згідно п. 2 договору оренди, чинність цього договору була припинена 31 грудня 2005 року, оскільки орендар в порушення п. 17 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073, не перереєстрував договір оренди, продовжував користуватися земельною ділянкою позивачки. Чинність договору оренди припинилась 31 грудня 2008 року. У листопаді 2013 року директор приватної фірми «Арго» - Коваленко В.І., в односторонньому порядку, без повідомлення, прийняв рішення про укладення договору про спільну діяльність, що є порушенням ч. 2 ст.638 ЦК України. Позивачка особисто не підписувала зазначений договір, другий його примірник не отримувала.

Оскільки жодного договору щодо своєї земельної ділянки ні особисто, ні за дорученням не укладала, а попередній втратив чинність,то в січні 2014 року уклала договір оренди земельної ділянки, яка належала їй на праві власності, з ОСОБА_6, оскільки останнім було запропоновано позивачу більш економічно вигідні, прозорі умови співпраці, до того ж договір було укладено у повній відповідності Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі». Нехтуючи вимогою позивачки щодо заборони використання її земельної ділянки, навесні 2014 року приступив до її обробки.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від

03 листопада 2014 року зазначені позови об'єднані в одне провадження.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від

12 грудня 2014 року позовні вимоги про стягнення грошових коштів залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України за заявою позивачів.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від

12 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2015 року, у задоволенні позовів відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовів суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач користується спірними земельними ділянками без достатньо правових підстав, всупереч волі власників та чинить перешкоди позивачам у користуванні їх земельними ділянками. У наданому суду акті обстеження земельної ділянки від 15 жовтня 2014 року не зазначається, що земельні ділянки позивачів зайняті, надано загальне формулювання, що оглядались спірні земельні ділянки і було встановлено, що вони знаходяться в оренді на підставі 32 договорів оренди фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2015 року скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовів.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 1 ст. 211 ЗК України визначено, що за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Згідно ч.4 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно з ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст.34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Судом встановлено, що позивачі є власниками земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Дерев'янської сільської ради Обухівського району Київської області, а саме: ОСОБА_4 має у власності земельну ділянку площею 3,5400 га, кадастровий номер НОМЕР_1, ОСОБА_7 має у власності земельну ділянку площею 3,6636 га, кадастровий номер НОМЕР_2, ОСОБА_11 має у власності земельну ділянку площею 3,6458 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що підтверджується державними актами, свідоцтвом, витягами з технічної документації, витягами з державних реєстрів, іншими матеріалами справи.

24 липня 2003 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ПП "Арго" укладені договір оренди земельної ділянки терміном на 5 років.

24 липня 2003 року між ОСОБА_9, спадкоємцем якої є ОСОБА_7, та відповідачем ПП "Арго"укладено договір оренди земельної ділянки терміном на 5 років.

11 листопада 2013 року між ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, приватною фірмою "Арго" було укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого остання погодилась на спільне оброблення її земельної ділянки (а.с.37).

23 березня 2004 року між ОСОБА_8 та ПП «Арго» укладено договір оренди земельної ділянки терміном на 5 років (а.с.64).

Дія договорів оренди були продовжені на строк 3 роки на підставі п. 2.1 договорів.

У січні 2014 року позивачі уклали договори оренди землі із ФОП ОСОБА_6, договори оренди спірних земельних ділянок зареєстровані Управлінням Держземагенства в Обухівському районі Київської області (а.с.а.с. 16, 46, 71).

У січні 2014 року до відповідача із письмовою заявою про припинення договірних відносин щодо оренди землі звернувся позивач ОСОБА_4 (а.с. 9)

2 червня 2014 року про припинення договірних відносин щодо оренди землі відповідача ПФ «Арго» повідомила ОСОБА_7, оскільки 29 жовтня 2014 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,6636 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що була передана ОСОБА_9 в оренду (а.с.36).

2 травня 2014 року про припинення договірних відносин щодо оренди землі відповідача ПФ «Арго» повідомила ОСОБА_8 (а.с.66).

Обстеженням земельних ділянок від 15 жовтня 2014 року, (а.с.133, 150), проведених державним інспектором сільського господарства у Київської області та головним спеціалістом міжрайонного Києво-Святошинського відділу контролю за використанням та охороною земель Управління контролю за використанням та охороною земель встановлено, що земельні ділянки загальною площею 15,3 га, розташовані у межах Дерев'янської сільської ради Обухівського району Київської області сільськогосподарського призначення частково знаходять під посівами сільськогосподарських культур - озимах, ріпака.

Заперечуючи проти позову в судовому засіданні, відповідач посилався на те, що договори оренди між сторонами є чинними, отже використання земельних ділянок ПФ «Арго» є правомірним.

Разом із тим, матеріали справи не містять даних щодо державної реєстрації продовження строку дії договорів оренди землі, як це передбачено частиною 1 статті 210 ЦК України та частиною 1 статті 20 Закону України «Про оренду землі»

З огляду на наведене, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що відповідач використовує спірні земельні ділянки.(передчасного висновку про те, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач користується спірними земельними ділянками без достатніх правових підстав всупереч волі власників та чинить перешкоди позивачам у користуванні земельними ділянками.)

Крім того, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди (не) звернули увагу на те, строк дії договорів оренди, укладених у 2003 році, закінчився, правові підстави для використання земельних ділянок, належних позивачам, у відповідача відсутні.(проте відповідач не заперечував, що користується земельними ділянками, отже, доведення ще й іншими доказами факту самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки, додатково не вимагається.)

При розгляді справи суди попередніх інстанцій не дали оцінки тій обставині, що 11 листопада 2013 року між ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та приватною фірмою "Арго" було укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого остання погодилась на спільне оброблення її земельної ділянки (а.с.37). Цей договір не був оспорений сторонами договору. З позовом до суду звернулася спадкоємиця ОСОБА_9 - ОСОБА_7

Тобто суди попередніх інстанцій не вірно визначилися з характером спірних правовідносин, які виникли між сторонами, не надали їм належної оцінки, що призвело до неправильного вирішення спору.

За викладених обставин судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме не застосована норма матеріального права, яка підлягає застосуванню та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від

12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

25 лютого 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді В.О. Савченко

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович