УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., НагорнякаВ.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Давір-Фінанс», товариства з обмеженою відповідальністю «Тренд Компані», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голуб НаталіяЮріївна, про визнання недійсними договорів,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданоюпредставником ОСОБА_6, на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійснимдоговір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 липня 2013 року за № 2207, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована по АДРЕСА_1, та договір купівлі-продажу незавершеного будівництва від 30 липня 2013 року за № 2213, розташованого на ній, укладені між товариством з обмеженою відповідальністю «Давір-Фінанс» (далі - ТОВ «Давір-Фінанс») та товариством з обмеженою відповідальністю «Тренд Компані» (далі - ТОВ «Тренд Компані»).

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30 грудня 2011 року між ним та ТОВ «Давір-Фінанс» було укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, проте у зв'язку з тим, що відповідач не передав йому грошові кошти за продану ним землю, він звернувся до суду із позовом про розірвання вказаного договору.

ОСОБА_4 зазначав, що рішенням апеляційного суду Київської області від 24 липня 2013 року зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки було розірвано та вирішено повернути у його власність земельну ділянку, однак 30 липня 2013 року ТОВ «Давір-Фінанс», незважаючи на наявність судового спору щодо вказаної земельної ділянки та рішення суду, яке набрало законної сили, на підставі оскаржуваних договорів купівлі-продажу продало земельну ділянку та об'єкт житлової забудови, який на ній знаходиться, відповідачу ТОВ «Тренд Компані».

Також позивач вказував, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 грудня 2013 року витребувано на його користь земельну ділянку, на підставі якого він 13 лютого 2014 року зареєстрував своє право власності на цю земельну ділянку.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 жовтня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, виходили з того, що передбачене ст. 388 ЦК України право захисту порушеного права позивачем вже використано і за ним 13 лютого 2014 року зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, дійшовши обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсними укладених у 2013 році оспорюваних договорів купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_4 не є стороною у цих угодах; крім того, судами враховано, що укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва ТОВ «Давір-Фінанс» було його власником на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданупредставником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.А.Нагорняк

Т.О.Писана