У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2016 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі :

Головуючого-судді Сувертак І.В.

При секретарі Мамренко Г.Г.

Розглянув в залі суду №5 в м.Одесі, заяву позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову , в рамках розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання нечинним та скасування наказу,-

Встановив:

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 січня 2016 року(л.с.89) відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання нечинним та скасування наказу від 05 жовтня 2015 року №327-к «Про введення в дію організаційної структури філії «МПРС».

Позивачем одночасно з поданим позовом заявлено клопотання про забезпечення позову (л.с.84-85) в якій він просив постановити ухвалу якою:

- призупинити дію наказу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 05.10.2015 № 327 «Про введення в дію організаційної структури філії «МПРС» до закінчення розгляду справи по суті.

- заборонити Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» вчиняти будь-які дії, направлені та повязані із вивільненням працівників відповідно до цього наказу.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 04 січня 2016 року (л.с.91) заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення. Дана ухвала суду сторонами не оскаржувалась.

18 лютого 2016 року судом отримана заява ОСОБА_1 (вх№3935) про забезпечення позову, а саме позивач просить постановити ухвалу якою :

- призупинити дію наказу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 05.10.2015 № 327 «Про введення в дію організаційної структури філії «МПРС» до закінчення розгляду справи по суті.

- заборонити Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» вчиняти будь-які дії, направлені та повязані із вивільненням працівників відповідно до цього наказу.

Заявник стверджує, що відповідачем здійснено заходи з виконання спірного наказу, що частину працівників звільнено у тому числі юрисконсульта ОСОБА_2, а самій позивачці вручено лист-попередження про звільнення 01 лютого 2016 року.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" , «Питання про забезпечення позову вирішує суддя одноособово або суд у судовому засіданні (залежно від стадії розгляду справи) в день надходження заяв», ч.1ст.153 ЦПК України також зазначає, що така заява розглядається «… в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі ».

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 poкy за № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" передбачено, наступне : «Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність… Вирішуючи питання про забезпечення позову,суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв,язку із застосуванням відповідних заходів…»

Дана заява ОСОБА_1 суперечить змісту заходів забезпечення та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасника процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб, оскільки заявлена вимога позивачка стосується дії оспорюваного наказу на території всій України та, а у разі задоволенні судом даної заяви про забезпечення позову може привести до незворотних наслідків.

При цьому, вид забезпечення позову, про застосування якого просить позивачка, не передбачений в такій якості правилами частини 1 статті 152 ЦПК України, свідчитиме про упередженість суду на користь однієї зі сторін, а також про фактичне часткове вирішення спору ухвалою суду про забезпечення позову, що не може бути схвалене судом як таке.

Відповідно до вимог ч.3 ст.152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 poкy за № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", передбачено : « У справах про захист трудових чи корпоративних прав не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення про звільнення позивача з роботи та зобов,язання відповідача й інших осіб не чинити перешкод позивачеві у виконанні ним своїх попередніх трудових обов,язків, оскільки таким чином фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті»

Крім того, п.6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", зазначає , що : «Особам, які беруть участь у справі , має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, скільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов,язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими».

Застосовуючи п. 4,5,6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, керуючись правилами ст. ст. 3,4,10,11,14, 151-153, 294 ЦПК України, суд,-

Ухвалив:

У задоволенні заяви, від 18 лютого 2016 року, ОСОБА_1 про забезпечення позову в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання нечинним та скасування наказу відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя