АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/6024/2016 Головуючий в 1 інстанції - Осаулов О.А.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 22.02.2012 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір №120383543 про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання ноутбук ASUS K53SC (K53SC-SX326D). Загальна первісна вартість переданого обладнання становить 8563,23 грн., яку відповідач зобов'язався сплачувати 9 платежами по 856,32 грн. Позивач у повному обсязі виконав свої договірні зобов'язання щодо надання обладнання, але відповідач не виконав свої грошових зобов'язань, внаслідок чого станом на 30.11.2015 р. утворилась заборгованість, яка складається з: 4232,51 грн. - компенсації вартості наданого обладнання; 85160,32 грн. - плата за прострочення щомісячних платежів, усього в розмірі 89 392,83 грн., яку позивач просив стягнути на свою користь.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2016 року позов Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Лізінг Інформаційний технологій» заборгованість за договором про отримання обладнання в системі LeaseIT № 120383543 від 22.02.2012 року в розмірі - 4573 грн. 32 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі - 243 грн. 60 коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Лізінг Інформаційний технологій» на користь держави судовий збір в розмірі - 974 грн. 40 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В скарзі вказував на те, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновок суду про не укладення позивачем договору не відповідає встановленим обставинам та наданим позивачем доказам. Суд не врахував , що відповідач почав виконувати умови договору, та сплачував орендні платежі відповідно до умов Договору та Правил. Судом безпідставно не застосована ч. 3 ст. 611 ЦК України, відповідно до якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, та не враховано положення ст. 534 ЦК України. Судом не досліджено належним чином Договір та Правила, які містять умови щодо відповідальності сторін, а саме п. 1.2, Розділ 7 п. п. 7.1, 7.2 Договору, п. 14.2 Правил. Судом порушено ст. 212 та ст. 213 ЦПК України.

До апеляційного суду сторони не з'явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Відповідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22.02.2012 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено Договір № 120383543 про отримання обладнання в системі LeaseIT, відповідно до умов якого останній отримав Ноутбук ASUS K53SC (K53SC-SX326D), загальною вартістю 8563,23 грн. (а.с. 4).

Відповідно до п. 1.1. цього Договору, Клієнт (Відповідач) бере участь в системі LeaseIT зокрема отримує IT-обладнання та інші товари від Постачальників - учасників системи LeaseIT, а також отримує послуги, на умовах, визначених обраним Клієнтом Пакетом фінансування LeaseIT (надалі - Пакет LeaseIT), а Оператор LeaseIT Позивач),зобов'язується на підставі Договору забезпечити передачу Клієнту ІТ-обладнання (IT-обладнання, запасних частин, комплектуючих, витратних матеріалів, тощо) обраним Клієнтом Постачальником та надання Клієнту послуг, за умови виконання Клієнтом вимог, передбачених Пакетом LeaseIT.

Відповідно до п. 1.2. Договору порядок отримання ІТ-обладнання, інших товарів та послуг Клієнтом визначається Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseIT (надалі - Правила), які є невід'ємною частиною цього Договору.

З умов даного вбачається, що відповідачем обрано Пакет LeaseIT Десятка: платіж при отриманні обладнання (загальної суми платежів): 10%; кількість місячних лізингових платежів (крім першого) - 9; розмір місячних платежів - щомісяця рівними частинами; вид договору - фінансовий лізинг; перехід права власності - виплата повної вартості обладнання.

Відповідно акту приймання передачі майна № 120383543 від 23.02.2012 року, вбачається, що відповідачу надано Ноутбук ASUS K53SC (K53SC-SX326D) вартістю 8563,23 гри.(а.с.12).

Судом було встановлено, що відповідач частково погасив борг, але інші зобов'язання за договором відповідач не виконує, тому станом на 30.11.2015 року прострочена сума заборгованості у вигляді компенсації вартості наданого обладнання в розмірі - 4232,51 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

При цьому судом встановлено, що за пунктом 8.7. Договору Відповідач підтвердив, що з Правилами отримання ІТ-обладнання, інших товарів та послуг у системі LeaseIT (надалі по тексту Правила) він ознайомлений, зміст Правил йому зрозумілий, і він погоджується їх дотримуватись і виконувати.

За п.6.2. Правил визначено, що строк, протягом якого Клієнт повинен сплачувати платежі, починається з дня передачі обладнання Клієнту, і закінчується в останній день останнього календарного місяця встановленого Пакетом LeaseIT строку.

Позивач у повному обсязі виконав свої договірні обов'язки щодо надання обладнання Відповідачу згідно Договору у відповідні строки та належної комплектації, але Відповідач не виконав своїх грошових зобов'язань за Договором, внаслідок чого йому нараховувались штрафні санкції.

Відповідно до п. 7.2. Договору у разі прострочення сплати платежів, Клієнт сплачує плату за прострочення платежів в порядку та розмірах визначених Правилами.

Відповідно до п. 14.2. Правил, у разі несвоєчасної оплати Клієнтом нарахованого платежу Клієнт сплачує на користь Оператора LeaseIT плату за прострочення платежу: в розмірі п'яти відсотків від погашеної суми простроченого платежу, якщо погашення простроченого платежу здійсниться у розрахунковому періоді, на який припадає дата оплати за Договором; в розмірі десяти відсотків від суми простроченого платежу, якщо погашення здійснюється після закінчення розрахункового періоду, на який припадає дата оплати за Договором. Сплата сум за прострочення платежу не звільняє клієнта від обов'язку в повному обсязі оплатити платежі, передбачені пакетом LeaseIT.

Як встановлено судом, розрахована позивачем сума оплати за прострочення щомісячних платежів зазначена в розмірі - 85 160,32 грн. та її розраховано у відповідності до вимог п.14.2 Правил.

Зі змісту вимог п.8.7. Договору визначено про ознайомлення відповідача із Правилами, за п.14.2 яких відповідачу було нараховано штрафні санкції.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами договору у письмовій формі. Крім того, суд не вважав складовою частиною укладеного між сторонами договору визначені Правила, оскільки останні не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме умови п.14.2 (розмір та порядок нарахування штрафних санкцій) розумів відповідач, підписуючи договір від 22.02.2012 року, а також те, що ці Правилами містили саме зазначений у позові розмір штрафних санкцій в момент підписання договору відповідачем та в подальшому такі умови не змінювались.

З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 4573,32 грн. компенсації вартості наданого обладнання, колегія судів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Таким чином, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договору найму майна.

В силу ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З договору про отримання обладнання в системі LeaselT № 120383543 від 23.02.2012 року вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Як вбачається зі змісту договору, у ньому передбачено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Укладаючи договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зі змісту договору № 120383543 від 23.02.2012 року та Правил отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseIT вбачається, що строк, протягом якого клієнт повинен сплачувати платежі, починається з дня передачі обладнання клієнту, і закінчується в останній день останнього календарного місяця встановленого Пакетом LеаsеІТ строку.

Відповідач зобов'язався сплачувати платежі у загальній сумі 8563,23 грн. в такому порядку: перший платіж у розмірі 10% від загальної суми платежів; 9 платежів рівними частинами щомісячно до 20-го числа кожного місяця.. Тобто, ОСОБА_1 мав сплатити 10 платежів по 856,32 грн.

Проте, ОСОБА_1 свої обов'язки за договором №120383543 від 23.02.2012 року належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати чергових платежів на загальну суму 4232,51 грн.

Оскільки факт не виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань по договору №120383543 від 23.02.2012 року достовірно встановлений, то суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 4232,51 грн. компенсації вартості наданого обладнання.

За наведених обставин, правових підстав вважати, що відповідачем у повному обсязі сплачено заборгованість за договором №120383543 від 23.02.2012 року немає.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами договору та погодження умов, визначених Правилами, щодо порядку та розміру нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 статті 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З договору про отримання обладнання в системі LeaselT №120383543 від 23.02.2012 року вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Як вбачається зі змісту договору, у ньому передбачено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Укладаючи договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки.

Пунктом 8.7. договору №120383543 від 23.02.2012 року встановлено, що клієнт ознайомився з правилами отримання ІТ обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseIT, зміст правил є зрозумілим клієнту, і він погоджується їх дотримуватися та виконувати.

Будь-які докази, які б спростовували зазначені обставини в матеріалах справи відсутні.

Крім того, позивачем надано докази того, що відповідач частково виконав укладений між сторонами договір відповідно до умов договору та правил.

Тобто, висновок суду, про недоведеність позивачем факту укладання між сторонами договору в тому числі на умовах, закріплених в Правилах, спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, посилання суду першої інстанції, як на підставу часткової відмови в задоволенні позовних вимог, на правові висновки ВСУ є безпідставними, оскільки останні постановлені у справах за іншими правовідносинами.

Відповідно до п. 3 ч. 2 «Про фінансовий лізінг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізінг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Відповідно до п.3 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: сплата неустойки.

Пунктом 14.2 Правил отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseIT встановлено, що у разі несвоєчасної слати клієнтом нарахованого платежу клієнт сплачує на користь оператора LeaseIT плату за прострочення платежу в розмірі п'яти відсотків від погашеної суми простроченого платежу, якщо погашення простроченого платежу здійснюється у розрахунковому періоді, на який припадає дата оплати за договором; в розмірі десяти відсотків від суми простроченого платежу, якщо погашення здійснюється після закінчення розрахункового періоду на який припадає дата оплати за договором.

Таким, чином з відповідача також підлягає стягненою плата за прострочення платежу в розмірі 85160,32 грн.

Відповідно до ст.549 ЦК України штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто ця сума є неустойкою.

Згідно зі ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 статті 551 ЦК України надає суду право , оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через не співмірність з розміром основного зобов'язання.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що сума штрафних санкцій за прострочення щомісячних платежів становить 85160,32 грн., при, цьому несплачена відповідачем компенсація вартості наданого обладнання за договором становить 4232,51 грн., тобто більше ніж в 20 разів перевищує суму основного боргу.

За таких обставин, колегія суддів відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України вважає за необхідне зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», з 85160,32 грн. до 4500,00 грн.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні плати за прострочення щомісячних платежів підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції , не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно здійснює розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції стягнув із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі - 243 грн. 60 коп. та з Приватного акціонерного товариства «Лізінг Інформаційний технологій» на користь держави судовий збір в розмірі - 974 грн. 40 коп.

Оскільки апеляційний суд змінив рішення в частині вимог, у задоволенні яких районним судом було відмовлено, судовий збір в розмірі 974 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2016 року позивачу відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1474, 98 грн. до ухвалення судового рішення.

Станом на дату ухвалення рішення судовий збір позивачем не був сплачений.

В п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» з і змінами та доповненнями, роз'яснено, що у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Отже, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1474, 98 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Таким чином рішення суду першої інстанції також підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, і з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2815, 87 грн. (1340, 89 + 1474, 98)

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні вимог про стягненні плати за прострочення щомісячних платежів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Лізінг Інформаційний технологій» плату за прострочення щомісячних платежів за договором про отримання обладнання в системі LeaseIT № 120383543 від 22.02.2012 року в розмірі - 4500 (чотири тисячі п'ятсот) грн. 00 коп.

Рішення в частині розподілу судових витрат змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі - 2815 грн. (дві тисячі вісімсот п'ятнадцять) грн. 87 коп.

Рішення в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: