АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

18 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, до Голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Публічне акціонерне товариство «Швейна фабрика «Воронін», про зобов'язання вчинити дії та визнання ордеру недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1, діючи в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та ОСОБА_3 за захистом права на поліпшення житлових умов та отримання у користування окремого житлового приміщення.

Посилаючись на те, що разом з нею та її дитиною в спірній квартирі АДРЕСА_1 проживаєвідповідачкаОСОБА_3, яка не пов'язана з ними родинними відносинами, просила суд зобов'язати Голову Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації урегулювати житлове питання позивача шляхом відселення ОСОБА_3 зі спірної квартири з наданням їй іншого жилого приміщення, видати позивачці разом з неповнолітньою дитиною ордер на зайняту ними квартиру, та визнати недійсним і скасувати ордер на одне ліжко-місце в цій квартирі.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 21 липня 1987 року вона працювала на Київській дослідно-технічній фабриці ім. Горького, яка з 21.01.1993 року була перейменована на фабрику «Желань», а з 11 квітня 2011 року ця фабрика була перейменована на Публічне акціонерне товариство «Швейна фабрика «Воронін» (далі - ПАТ «Швейна фабрика «Воронін»).

З 1993 року вона проживала в квартирі АДРЕСА_1, яка використовувалася під гуртожиток. В 1993 році вона уклала шлюб з ОСОБА_4 від якого в 2003 році народилася донька. Вказала, що в квартирі вона проживає разом з чоловіком та донькою. Крім них в квартирі проживає ОСОБА_3

09.12.1999 року ВАТ «Київська швейна фабрика «Желань» їй було видано ордер на одне ліжко-місце в цьому спірному житловому приміщенні. Також ордер на одне ліжко-місце в цій квартирі було видано ОСОБА_3

Як на підставу скасування та визнання недійсним цього ордеру посилалась на те, що Швейна фабрика видала їй ордер на право зайняття ліжко-місця в гуртожитку, якого юридично не існувало.

Зазначила, що в липні 2014 року вона дізналась про те, що до видачі їй ордера на одне ліжко-місце в цій квартирі, а саме 28.05.1999 року, Київською міською державною адміністрацією (далі - КМДА) було прийнято розпорядження, відповідно до якого районні в м. Києві державні адміністрації, за місцем знаходження будинків або квартир в жилих будинках, які використовуються під гуртожитки, зобов'язано видати сім'ям та одиноким громадянам, які постійно проживають, прописані та перебувають на квартирному обліку ордери на займані жилі приміщення.

З метою врегулювання житлового питання вона неодноразово зверталася до адміністративного суду з позовом до Голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про зобов'язання виконати розпорядження КМДА від 28.05.1999 року, а саме прийняти рішення та видати ордер сім'ї позивача на спірну квартиру.

Посилалась на те, що її проживання та проживання її неповнолітньої дитини у спірному житловому приміщенні без ордеру на право на житло, разом з ОСОБА_5, яка не пов'язана з ними родинними відносинами в одній квартирі, є створенням відповідачами їй та дитині кабальних умов життя, що є грубим порушенням їх конституційних прав, свобод і інтересів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій зазначила, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зміст рішення суду не відповідає вимогам ч. ст. 215 ЦПК України, оскільки у вступній частині рішення суд нечітко і неясно зазначив позовні вимоги, в описовій частині рішення суд не дослідив докази, які позивач зазначила у позові, своє рішення суд належним чином не мотивував, фактично суд всебічно, повно та об'єктивно не дослідив у справі докази, які мали суттєве значення для правильного вирішення спору.

Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просила рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник Голосіївської РДА у м. Києві - Слободюк О.І. в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив відхилити.

Треті особи про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином в судове засідання не з'явилися. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з липня 1987 року ОСОБА_1 працювала швачкою на Київській дослідно-технічній фабриці ім. Горького (далі - Швейна фабрика).

Цією Швейною фабрикою, на підставі Рішенням Київської міської Ради народних депутатів № 103 від 17.01.1977 року, жилі приміщення в будинку для малосімейних по АДРЕСА_1 використовувалися під гуртожиток.

З 1993 року в квартирі АДРЕСА_1, який використовувався під гуртожиток, були зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Також з 2003 року в квартирі зареєстрована донька ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (а.с. 46).

Порядок надання жилої площі в гуртожитку передбачений ст. 128 ЖК України, відповідно до якої жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст. 129 ЖК України).

11.02.1998 року профспілковим комітетом Швейної фабрики «Желань» (правонаступником якої є ПАТ «Швейна фабрина «Воронін») було прийнято рішення про видачу ордерів мешканцям гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, у тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на право заняття ліжко-місця в кімнаті АДРЕСА_1.

Також з матеріалів справи вбачається, що 28.05.1999 року відповідно до розпорядження № 813 Київської міської державної адміністрації визнано таким, що втратило чинність рішення Київської міської Ради народних депутатів № 103 від 17.01.1977 року, зобов'язано районні в м. Києві державні адміністрації за місцем знаходження жилих будинків, або квартир в жилих будинках, які використовувались під гуртожитки видати сім'ям та одиноким громадянам, які постійно проживають, прописані та перебувають на квартирному обліку ордери на займані жилі приміщення, звільнені квартири або кімнати використати для розселення одиноких громадян або сімей, які перебувають на черзі квартирного обліку та проживають по декілька в одній квартирі або в одній кімнаті.

Судом встановлено, що рішення профспілкового комітету Швейної фабрики «Желань» про видачу ОСОБА_1 ордеру на ліжко-місце у спірному житловому приміщенні прийнято до видання Київською міською державною адміністрацією розпорядження № 813, яким змінено статус будинку, в якому знаходиться спірне житлове приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дата отримання позивачем ордеру не свідчить про дату прийняття рішення про його видачу, а тому правомірно не прийняв до уваги посилання представника позивача на те, що у підприємства були відсутні підстави для видачі оскаржуваного ордеру.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання оскаржуваного ордеру недійсним та його скасування, суд виходив з того, що позивачем заявлено вимоги до відповідачів ОСОБА_3 та Голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, які не є належними відповідачами.

Суд встановивши, що рішення про видачу оскаржуваного ордеру приймалось правлінням та профспілковим комітетом ПАТ «Швейна фабрика «Воронін» (правонаступник швейної фабрики «Желань», дійшов вірного висновку, що належним відповідачем за даними вимогами є саме підприємство, яке видало ордер.

Вірно застосувавши положення ст. 11 ЦПК України, суд правомірно відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності правових підстав для зобов'язання Голови Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації видати ОСОБА_1 та її неповнолітній дитині ордер на спірне жиле приміщення.

У відповідності до положень ст. 52 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до ст. 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Правило черговості надання громадянам жилих приміщень є одним із важливих принципів законності, оскільки воно виключає суб'єктивний підхід при забезпечені громадян жилими приміщеннями. Порушення правил черговості призведе до порушення прав інших осіб, які перебувають в черзі на отримання житла.

Крім цього, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація розпоряджається лише тією жилою площею, яка виділяється виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією), в зв'язку з чим позбавлена самостійно вирішити питання щодо надання житлової площі.

Відповідно до п. 34 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP, затверджених Постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470, виконавчі комітети обласних і міських рад, які є замовниками по житловому будівництву, щороку, після затвердження державного плану економічного і соціального розвитку Української PCP, складають і затверджують плани розподілу житлової площі, яка підлягає введенню в експлуатацію в поточному році.

У планах розподілу передбачається виділення жилої площі для підприємств, установ, організацій міністерств, державних комітетів і відомств, які передали виконавчому комітетові місцевої ради кошти у порядку пайової участі в житловому будівництві, а також для виконавчих комітетів місцевих рад, які ведуть квартирний облік.

Пунктом 3.2 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.09.2014 № 1017 «Про деякі питання розподілу житлової площі в місті Києві» встановлено, що районним в місті Києві державним адміністраціям не допускати надання житлових приміщень, зазначених у пункті 1 цього розпорядження (що звільнилися і перебувають у власності територіальної громади міста Києва), без їх надходження в установленому порядку від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської и (Київської міської державної адміністрації).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно не взято до уваги встановлені обставини у адміністративних справах, оскільки вимоги щодо видачі ордеру заявлено до Голови Голосіївської районної в м. Києві, однак, згідно ст. 58 ЖК України, питання щодо видачі ордерів відноситься до компетенції районних в м. Києві державних адміністрацій, а не їх Голів.

При цьому, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація розпоряджається лише тією жилою площею, яка виділяється виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією), в зв'язку з чим позбавлена самостійно вирішити питання щодо надання житлової площі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проведена неправильна оцінка доказів та безпідставно, з порушенням процесуальних норм, надана перевага одним доказам над іншими, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді

Справа № 752/17097/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11214/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.