Провадження № 2/521/ 174/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О.

при секретарі Святецькій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третіх осіб органу опіки та піклування Одеської міської ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2014 року до Малиновського районного суду міста ОСОБА_4 звернувся з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи Малиновської районної адміністрації Одеської міської ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, посилаючись на те, що народився в м. Одесі та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (Івана і ОСОБА_5 , Радянська) 44 квартира № 9, а відповідачка по справі є його рідною сестрою. 19.11.1964 року їхні батьки отримали ордер та вселилися в квартиру №№ 9 по вулиці Пішеніна в м. Одесі. Вся сімя включаючи відповідачку була зареєстрована за спірною адресою. 02 березня 2006 року їхній батько ОСОБА_6 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ОСОБА_3 про визнання права власності на вже реконструйовану квартиру АДРЕСА_1, загальна площа якої після реконструкції стала складати 82,1 кв.м. Позов ОСОБА_6 було задоволено і він став єдиним власником спірної квартири. 01 листопада 2006 року ОСОБА_6 подарував спірну квартиру ОСОБА_2. Про рішення Малиновського районного суду від 13.06.2006 року йому стало відомо тільки 05 грудня 2012 року, вказане рішення він оскаржив, і тільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, рішення Малиновського районного суду від 13.06.2006 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2013 року, якою це рішення залишено без змін скасовані. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2013 року позовна заява ОСОБА_6 залишена без розгляду. В подальшому позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 недійсним. 28 березня 2014 року позов про визнання договору дарування недійсним задоволено. Позивач вказує, що у нього з відповідачкою систематично виникали суперечки, скандали на ґрунті особистих неприязних відносин. 09 лютого 2014 року він прийшов до себе в квартиру і не зміг увійти до неї, звязку з тим, що ОСОБА_2, користуючись своїм правом власності на квартиру, змінила два замки на вхідній двері квартири, чим перешкодила йому доступ до житла. В той же день він звернувся до Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області з заявою проте, що йому перешкоджають проживати у власні квартирі, однак отримав відповідь щодо необхідності звернення до суду, що стало приводом для предявлення даного позову. Не погоджуючись з позовом, ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому вказує, що була власницею квартири АДРЕСА_2, однак рішенням Малиновського районного суду міста ОСОБА_4 від 28 березня 2014 року договір дарування був визнаний недійсним. ОСОБА_2 вказує, що у спірній квартирі зареєстрована: вона, її малолітня донька та її брат ОСОБА_1, який незважаючи на реєстрацію жодного дня в цій квартирі не проживав. ОСОБА_2 в своєму позові наголошує, що ОСОБА_1 з 1980 року постійно проживав та проживає у реконструйованій ним квартирі АДРЕСА_3 і факт його проживання саме за цією адресою підтверджується матеріалами цивільної справи порушеної за його позовом провисання права власності на вказану квартиру, а тому за правилами статті 107 ЖК України втратив право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити, зустрічний позов не визнав та пояснив, що все життя проживав у спірній квартирі, однак ОСОБА_2, чинить йому перешкоди у користуванні житлом, що стали причиною для звернення до суду. ОСОБА_1 розповів, що дійсно мешкає у колишній квартирі № 11 розташований у тому ж будинку де і квартира № 9, однак проживання там є вимушеним, тому що відповідачка не впускає його до квартири де він зареєстрований. ОСОБА_1 не заперечував, що вживав заходи щодо реконструкції квартири АДРЕСА_2, однак рішення яким за ним визнано право власності на цю квартиру скасовано, а тому не має підстав вважати, що він вибув на постійне проживання до іншого жилого приміщення.

Відповідачка за основним позовом ОСОБА_2, будучи присутньою в судових засіданнях 17 березня 2015 року, 22 квітня 2015 року, 18 травня 2015 року, 18 червня 2015 року,05 серпня 2015 року, 28 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 не визнала, свій зустрічний підтримала та розповіла суду, що її брат ОСОБА_1 з 1980 року не проживав за місцем реєстрації, тому що прийняв рішення зайняти вільну квартиру № 11 , розташовану в цьому ж будинку. На протязі всіх років ОСОБА_1 займався реконструкцією квартири АДРЕСА_2, і одночасно проживав там. Іноді ОСОБА_1 переїжджав проживати до своїх дружин, а потім після розлучення повертався знову жити до квартири № 11. З зазначених вище підстав ОСОБА_2 вважає правильним прийняття судом рішення про визнання ОСОБА_1 таким що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 у звязку з вибуттям в інше жиле приміщення. В судові засідання призначені до розгляду на 20 листопада 2015 року, 23 лютого 2016 року ОСОБА_2 не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судовому засіданні 23 лютого 2016 року, правову позицію з приводу заявлених позовних вимог як ОСОБА_1В, так і ОСОБА_2 не висловлював, покладаючись на розсуд суду.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судові засідання не зявлялися, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, свідків, перевіривши матеріали справи, дослідивши представлені докази, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням обґрунтований та підлягає задоволенню, позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до ордеру № 3279 від 19.11.1964 року квартира АДРЕСА_4 (раніше вулиця І. і ОСОБА_7, Радянська) надавалася батькові сторін по справі ОСОБА_6 на склад сімї два чоловіка (він та дружина). Основним наймачем вказаного житла був батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_6. Інші члени сім ї, а саме його діти позивач та відповідачка набули право проживання, користування вказаним житлом, були зареєстровані за вказаною адресою.

В березні 2006 року ОСОБА_6 звернувся до Малиновського районного суду міста ОСОБА_4 з позовом про визнання права власності на реконструйоване житло квартиру № 9 по вулиці Івана і ОСОБА_5 (раніше Радянська), 44 в м. Одесі. На підставі рішення Малиновського районного суду міста ОСОБА_4 від 13.06.2006 року право власності ОСОБА_6 на вказану квартиру зареєстровано в КП «ОМБТІ і РОН». На підставі договору дарування від 01.11.2006 року ОСОБА_6 подарував своїй дочці ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_5 і ОСОБА_5 (раніше Радянська, 44) в м. Одесі. 11 лютого 2007 року ОСОБА_6 помер.

Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_1, він дізнався про рішення Малиновського районного суду міста ОСОБА_4 від 13.06.2006 року за позовом ОСОБА_6 про визнання права власності на реконструйовану квартиру та про договір дарування квартири № 9, укладений між батьком та сестрою, внаслідок якого ОСОБА_2 стала єдиною власницею цієї квартири, йому стало відомо після того, як ОСОБА_2 у липні 2012 року предявила до нього позов про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2. Після цього, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду міста ОСОБА_4 від 13.06.2006 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року, рішення Малиновського районного суду міста ОСОБА_4 від 13 червня 2006 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2013 року скасовані.

Рішенням Малиновського районного суду міста ОСОБА_4 від 28 березня 2014 року договір дарування квартири № 9 по вулиці (Радянська, Івана і ОСОБА_5) Пішеніна,44 в м. Одесі від 01 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, визнано недійсним.

02 жовтня 2014 року Малиновським районним судом м. Одеси постановлено рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участю третьої особи Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, який подано до суду 25.07.2012 року. ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав статті 71 ЖК України, зазначаючи, що відповідач зареєстрований, однак не проживає у квартирі № 9, оскільки проживає у власній квартирі № 11 цього ж будинку. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.10.2014 року у позові відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року рішення Малиновського районного суду міста ОСОБА_4 залишено без змін.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Апеляційний суд Одеської області в ухвалі від 22.01.2015 року встановив, що між сторонами тривалий час існує конфлікт з приводу користування спірним жилим приміщенням і підсобними приміщеннями, розташованими на земельній ділянці. У 2008 році позивачка баз згоди відповідача здала в найм спірну квартиру і вселила сторонніх осіб. Згодом ОСОБА_1 самочинно реконструював квартиру АДРЕСА_6, особовий рахунок на яку до цього часу оформлено на ОСОБА_8, однак станом на січень 2015 року заданими КП ЖКС «Черьомушки» дільниця № 7 у зазначеній квартирі ніхто не проживає і ніхто не зареєстрований. ОСОБА_1 у 2013-2014 роках намагався у судовому порядку визнати за ним право власності на самочинно реконструйовану квартиру № 11, однак у позові йому відмовлено. Судом апеляційної інстанції встановлено і не оспорюється всіма учасниками даного процесу, що ОСОБА_1 без правових підстав користується квартирою № 11 по вулиці Пішеніна, 44 в м. Одесі у якій ніхто не зареєстрований, а колишній наймач цієї квартири помер ще у 1978 році.

Згідно довідки КП ЖКС «Черьомушки» ділянка № 7 від 12.01.2015 року витяг з особового рахунку НОМЕР_1 оформлений за адресою: АДРЕСА_7 на ОСОБА_9. Надати довідку витяг по формі № 1 не надається можливим, так як за даним особовим рахунком відсутня форма «А» (картка прописки) та форма «Б» відсутні.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11Ю, допитані в судовому засіданні з боку ОСОБА_1 розповіли суду про складні взаємовідносини, які склалися в сімї позивача та відповідачки, у звязку з чим ОСОБА_1 дійсно періодично не проживав за місцем своє реєстрації у квартирі, яка була надала його батькам. Свідки розповідали і про проведення ОСОБА_1 реконструкції у квартирі № 11, що розташована поруч з квартирою № 9 по вулиці Пішеніна, 44 в м. Одесі. Покази даний свідків приймаються судом до уваги разом з іншими доказами по справі.

Суд критично ставиться до пояснень свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_3, допитаних за клопотанням ОСОБА_2, які пояснювали, що ОСОБА_1 тривалий час не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2, тому що пояснення цих осіб не мають правового означення для вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі, предявленого за правилами статті 107 ЖК України.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, заявляла клопотання про огляд в судовому засіданні матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на житлове приміщення. ОСОБА_2 вважала, що факт вибуття ОСОБА_1 зі спірної квартири № 9 до реконструйованої ним квартири № 11 підтверджується матеріалами зазначеної цивільної справи.

Суд, ознайомившись з матеріалами вказаної цивільної справи, не погоджується з такою правовою позицією ОСОБА_2 з огляду на наступне. 22 липня 2014 року апеляційний суд Одеської області розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ОСОБА_3 про визнання права власності на житлове приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду від 06 лютого 2013 року та ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2013 року. Даним рішенням встановлено, що квартира АДРЕСА_6 зазнала реконструкції та перепланування, внаслідок чого її площа збільшилася із 18 кв.м до 48,2 кв.м, і в ній були обладнані підсобні приміщення площею 22,6 кв.м, замість 7 кв.м, що надавались у користування ОСОБА_14 Судом встановлено, що на проведення реконструкції і перепланування квартири дозвіл власникам житла не надавався, не складалась необхідна проектно-кошторисна документація, новостворена квартира в експлуатацію не здавалася. Оскільки спірна квартира після проведення реконструкції і перепланування являє собою новостворене майно, то вона повинна бути здана в експлуатацію та піддана державній реєстрації і лише за таких умов вона стає обєктом права власності. Так як квартира в експлуатацію не здавалась, не реєструвалася як нерухоме майно у встановленому законом порядку, то відповідно вона не є обєктом права власності, а особа яка створила цей майно вважається власником матеріалів та обладнання, які були використані в процесі цього будівництва створення майна.

Відповідно до статті 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сімї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розварним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Таким чином враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що квартира АДРЕСА_6 яка реконструйована за кошти ОСОБА_1, не може за вимогами цивільного кодексу України вважатися нерухомим майном, а тому і не є обєктом який можна вважати жилим приміщенням. В судовому засіданні суду також не надано доказів, що реконструйована квартира АДРЕСА_3, склад приміщень якої після реконструкції значно відрізняється від кількості та площі цієї квартири до реконструкції, прийнята на баланс Малиновської районної адміністрації Одеської міської ОСОБА_3, за даним обєктом відрито новий особовий рахунок, і ОСОБА_1 звертався з клопотанням до компетентних органів про укладення з ним договору найму житла на квартиру № 11.

Таким чином з підстав викладених вище у мотивувальній частині рішення, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 всупереч ст. 60 ЦПК України належними та допустимими доказами не довела того, що ОСОБА_1 вибув зі спірного приміщення на постійне проживання до іншого жилого приміщення, тому суд відмовляє і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання від подача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_3. Оскільки встановлено, що відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1, за правилами статі 107 ЖК України, тому суд приймає рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про вселення до квартири АДРЕСА_1 та зобовязує ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим приміщенням квартирою № 9 у будинку № 44 по вулиці Пішеніна в м. Одесі.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 213, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, ст. 107 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третіх осіб Малиновської районної адміністрації Одеської міської ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_8. Зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою № 9 по вулиці Пішеніна, 44 в м. Одесі.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області на протязі десяти днів. Особи, що приймали участь у справі, але не були присутніми при проголошенні рішення мають право на його оскарження на протязі десяти днів з дня отамання копії цього рішення.

Головуючий: