УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКасьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мішелін України» про визнання наказів недійсними, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом та, уточнивши його, просив визнати недійсним п. 1 наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мішелін Україна» від 14 жовтня 2013 року № 87-В «Про продовження відпустки подальшим звільненням», визнати недійсним наказ від 15 жовтня 2013 року № 13-К про звільнення його з роботи, нарахування та виплату компенсації за п'ять невикористаних днів щорічної відпустки, поновити його на посаді фінансового директора з 15 жовтня 2013 року, стягнути з відповідача 684 228 грн 75 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16 жовтня 2013 року по 15 жовтня 2014 року.

На обгрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що з 05 липня 2010 року працював у відповідача на посаді фінансового директора, а 15 жовтня 2013 року був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників товариства.

Вважає, що звільнення проведено незаконно, оскільки фактично на підприємстві не було скорочення штату працівників, просив задовольнити позов.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свої вимоги тим, що судами порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що накази видані, а звільнення позивача з роботи проведено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, тому права позивача не порушено і підстав для задоволення позову немає.

Судові рішення є правильними та такими, що ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 05 липня 2010 року ОСОБА_6 працював у ТОВ «Мішелін Україна» на посаді фінансового директора.

Рішенням загальних зборів учасників товариства, затвердженим протоколом від 29 травня 2013 року № 22, у зв'язку із переходом функції стратегічного фінансового планування господарської діяльності товариства до головного офісу групи компаній «Мішелін» в Російській Федерації, та з огляду на подальшу економічну недоцільність існування посади фінансового директора в товаристві, вирішено виключити цю посаду зі штатного розпису починаючи з 06 серпня 2013 року.

Згідно з наказом генерального директора товариства від 30 травня 2013 року № 7К на виконання цього рішення виключено посаду фінансового директора зі штатного розпису товариства починаючи з 06 серпня 2013 року.

03 червня 2013 року ОСОБА_6 повідомлено про наступне звільнення з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, та відсутність вакантних посад на підприємстві.

Наказом ТОВ «Мішелін Україна» від 15 жовтня 2013 року № 13-К позивача звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників товариства.

У цей же день видано наказ № 13-К про нарахування та виплату компенсації за п'ять невикористаних днів щорічної відпустки та наказ № 13-К про нарахування та виплату компенсації за сім невикористаних днів щорічної відпустки.

За змістом п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці надається переважне право на залишення на роботі (ч. 1 ст. 42 КЗпП України), вони мають бути попереджені не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення і одночасно власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ст. 49-2 КЗпП України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, правильно встановив обставини справи про те, що позивач працював у ТОВ «Мішелін Україна» фінансовим директором, рішенням загальних зборів товариства, які діяли в межах своїх повноважень, прийнято рішення про виключення цієї посади зі штатного розпису, і генеральним директором товариства видано відповідний наказ.

Суд, надавши цим обставинам належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у відповідача відбулося скорочення штату працівників у вигляді скорочення посади фінансового директора і новим штатним розписом цієї посади не передбачено.

При цьому суд правильно встановив ті обставини, що відповідачем дотримано порядок попередження позивача про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та те, що на час попередження та проведення звільнення вільних вакансій у товаристві не було, а докази, які б спростовували ці обставини, в матеріалах справи відсутні та позивачем не надані, у зв'язку з чим суд зробив обґрунтований висновок про те, що звільнення ОСОБА_6 проведено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, права позивача не порушено, тому підстав для задоволення позову немає.

Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для визнання недійсним п. 1 наказу ТОВ «Мішелін Україна» про продовження відпустки позивача з подальшим звільненням немає, оскільки він винесений відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про відпустки», яка передбачає що за бажанням працівника у разі його звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням і датою звільнення є останній день цієї відпустки, тому підстав для задоволення цих позовних вимог також немає.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, тому є безпідставними.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року залишити без змін, як передбачено ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити, рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко