У Х В А Л А

іменем україни

06 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 27 липня 1996 року по 03 вересня 2013 року перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони придбали: автомобіль марки Renault Scenic, державний номерний знак НОМЕР_1; автомобіль марки Mersedes-Benz100D, державний номерний знак НОМЕР_2; автомобіль марки Peugeot205D, державний номерний знак НОМЕР_3; побутову техніку; меблі, а також взуття, приналежності та аксесуари загальною вартістю 2 750 920 грн. 80 коп.

Посилаючись на те, що добровільно вони не можуть поділити зазначене майно, позивачка, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила визнати за відповідачем право власності на усе зазначене майно та стягнути з нього компенсацію вартості Ѕ частини вартості цього майна, а також, посилаючись на те, що він є суб'єктом підприємницької діяльності, яку започаткував за час їхнього шлюбу, стягнути з відповідача Ѕ частину доходів від цієї діяльності за 2006-2013 роки у розмірі 1 099 365 грн. 50 коп.

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилався на те, що він за власні кошти зробив ремонт у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3, у результаті чого вартість цієї квартири зросла більше ніж на 43%. Враховуючи викладене, позивач просив визнати зазначену квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на вказані вище автомобілі з компенсацією відповідачеві Ѕ частини їх вартості, визнати за відповідачкою право власності на все рухоме та нерухоме майно, за виключенням автомобілів, з компенсацією вартості Ѕ частини.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на: автомобіль марки Renault Scenic, державний номерний знак НОМЕР_1; автомобіль марки Mersedes-Benz 100D, державний номерний знак НОМЕР_2; автомобіль марки Peugeot205D, державний номерний знак НОМЕР_3.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на побутову техніку та меблі за списком загальною вартістю 61 700 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсації вартості майна у розмірі 95 953 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості побутової техніки та меблів у розмірі 30 850 грн. В іншій частині позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог про поділ меблів та побутової техніки скасовано. У порядку поділу спільного майна визнано за ОСОБА_3 право власності на перелічені меблі та побутову техніку загальною вартістю 8 090 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості побутової техніки та меблів у розмірі 4 045 грн. 20 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині, що не стосується поділу меблів та побутової техніки, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судові рішення в частині поділу меблів та побутової техніки, а також щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції виходив із того, що сторони у своїх позовах просили виділити автомобілі у власність ОСОБА_4, а побутова техніка та меблі виділені ОСОБА_3, оскільки знаходяться за місцем її проживання. Крім того, суд послався на те, що майно фізичної особи-підприємця не є спільною сумісною власністю подружжя, а одержані від підприємницької діяльності доходи були витрачені на сімені потреби.

Скасовуючи рішення районного суду в частині поділу меблів і побутової техніки та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що ринкова вартість цього майна, визначена у висновку судової товарознавчої експертизи, відрізняється від визначеної судом першої інстанції. При цьому апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про відмову у поділі доходу від підприємницької діяльності ОСОБА_4, взуття, приналежностей та аксесуарів, вказавши при цьому також про те, що вказані кошти були витрачені на потреби сім'ї, у тому числі й на придбання майна, а також на те, що взуття, приналежності та аксесуари були придбані відповідачем для підприємницької діяльності і ОСОБА_3 не довела місцезнаходження цього майна та того, що воно не було реалізовано, що унеможливлює його реальний поділ.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 27 липня 1996 року по 03 вересня 2013 року ОСОБА_3 перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу вони придбали: автомобіль марки Renault Scenic, державний номерний знак НОМЕР_1; автомобіль марки Mersedes-Benz 100D, державний номерний знак НОМЕР_2; автомобіль марки Peugeot 205D, державний номерний знак НОМЕР_3; побутову техніку; меблі.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що вони не можуть добровільно поділити зазначене майно, а також взуття, приналежності та аксесуари загальною вартістю 2 750 920 грн. 80 коп. та доходи від підприємницької діяльності ОСОБА_4 за 2006-2013 роки.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність: безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється; із залученням або без залучення найманої праці; самостійно або спільно з іншими особами.

Частиною 2 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 роз'яснено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст. 61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у разі організації фізичною особою підприємницької діяльності за рахунок спільних коштів подружжя, доходи, отримані ним як підприємцем та через приватне підприємство вважаються доходами від підприємницької діяльності, які відповідно до наведеної норми сімейного права є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо набуті за час шлюбу та за спільні кошти.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-21цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення Ѕ частини коштів, отриманих від підприємницької діяльності, з підстав того, що ці кошти використовувались на потреби сім'ї, оскільки не навів жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цього, тобто обґрунтував своє рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

При цьому слід виходити з того, що майно, придбане особою для здійснення підприємницької діяльності, проте за спільні кошти подружжя, також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу відповідно до ст. 60 СК України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дав належної оцінки твердженням ОСОБА_3 про придбання ОСОБА_4 взуття, приналежностей та аксесуарів за час їхнього шлюбу за спільні кошти, помилково поклав обов'язок доказування наявності цього майна у ОСОБА_4 на ОСОБА_3 та передчасно відмовив у задоволенні позову в цій частині, оскільки майно, набуте за час шлюбу, підлягає поділу незалежно від наявності факту його відчуження, так як при відчуженні одним із подружжя об'єкта спільної сумісної власності без згоди іншого з подружжя, він зобов'язаний відшкодувати вартість Ѕ його частини, про що роз'яснено судам в абз 2 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Отже, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив; не визначився які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду в оскарженій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська