Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

за участю секретаря Пєронкова М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 15 грудня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути залишок за вкладом 61 447, 84 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 12 травня 2014 року між нею та ПАТ «Міський ОСОБА_2» укладено Договір строкового банківського вкладу № 2630/43/180358, Договір строкового банківського вкладу № 2630/43/180345 та Додаткова угода № 1 до Договору строкового банківського вкладу № 2630/43/180345, на суму 140 000 грн. на строк 184 календарні дні зі сплатою 24,35% річних. На підставі постанови Правління Національного Банку України від 20 листопада 2014 року № 732 «Про віднесення ПАТ «Міський комерційний банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Міський комерційний банк»» та призначено уповноважену особу ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію банку. 25 лютого 2015 року позивач отримала нараховані відсотки у розмірі 21 447, 84 грн. та частину вкладу в розмірі 178 552, 16 грн. Решту суми вкладу в розмірі 61 447, 84 грн., незважаючи на неодноразові звернення позивач не отримала. В звязку з тим, що позивач 05 березня 2015 року потрапила у ДТП та перебувала на стаціонарному лікуванні, вона позбавлена була можливості вчасно звернутися до банку з заявою про повернення залишку депозиту, а тому з зазначеною заявою звернулася лише 16 червня 2015 року. Однак відповідачем не було повернуто зазначену суму коштів, в звязку з чим позивач вимушена звернутися до суду.

Позивачем та представником позивача надано до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представником відповідача надано до суду письмові заперечення, в яких останній просить розглянути справу без його участі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За загальними положеннями про договір (ч.1 ст. 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено в судовому засіданні, 12 травня 2014 року між ПАТ «Міський комерційний банк» та ОСОБА_1 укладено депозитні договори:

-Договір строкового банківського вкладу № 2630/43/180358 Ваш стабільний на суму 140 000 грн. строком на 184 дні зі сплатою 24,35 % річних /а.с.12-13/;

-Договір строкового банківського вкладу № 2630/43/180345 Ваш стабільний на суму 100 000 грн. строком на 92 дні зі сплатою 23,35 % річних /а.с.14-15/.

В подальшому між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору строкового банківського вкладу № 2630/43/180345 /а.с.16-18/.

Статтею 1 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку , встановлених договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. За ч.1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час.

За приписами ч.1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч.5 ст. 1061 ЦК України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Постановою Правління Національного Банку України № 187 від 19 березня 2015 року банківську ліцензію ПАТ «МІСЬКИЙ ОСОБА_2» відкликано. На підставі Рішення виконавчої дирекції ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб № 64 від 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «МІСЬКИЙ ОСОБА_2». Оголошення про ліквідацію Банку було розміщено в газеті «Голос України» 25 березня 2015 року (№54) із зазначенням строку подання вимог кредиторів, починаючи з 26 березня 2015 року по 24 квітня 2015 року включно.

Згідно з п. 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується ОСОБА_3 стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи ОСОБА_3 банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Відповідно до ст. 26 Закону ОСОБА_3 гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. ОСОБА_3 відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення ОСОБА_3 банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн.

25 лютого 2015 року позивачу ОСОБА_3 було виплачено грошові кошти в розмірі 200 000 грн. Поза межами гарантованої суми у банку залишилися кошти, що належать позивачу. на загальну суму 61 447, 84 грн.

В разі, якщо після отримання гарантованої суми залишаються кошти, які перевищують суму в 200 000 грн., їх повернення здійснюються відповідно до ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кредитори мають право заявити уповноваженій особі ОСОБА_3 про свої вимоги до банку протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону вказує, що кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою ОСОБА_3 на задоволення вимог кредиторів у тому числі і вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену ОСОБА_3.

Згідно ст.49 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідатор протягом 90 днів з дати опублікування інформації про ліквідацію Банку (до 24.06.2015) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та направляє його на затвердження до ФГВФО.Після затвердження вищезазначеного реєстру відбувається погашення заборгованості перед вкладниками.

Уповноважена особа ОСОБА_3 припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними.

16 червня 2015 року позивач звернулася до уповноваженої особи ОСОБА_3 на ліквідацію банку про повернення залишку за вкладом. Листом від 21 вересня 2015 року позивачу повідомлено про те, що вона не була включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що процедура повернення вкладу у разі ліквідації банку встановлена спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за положеннями якого з дня призначення Уповноваженої особи ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб, припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Уповноважена особа ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст.52 вказаного Закону, а тому вимоги позивача про стягнення сум за вказаними договорами є безпідставними та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.О.Демидова