1Справа № 335/5294/15-ц 2/335/92/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Гашук К.В., при секретарі Лєдовій А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 25.04.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти.

Зокрема, 25.04.2014 року передав грошові кошти у сумі 9 200 доларів США, 14.05.2014 року у сумі 5 800 доларів США, 05.06.2014 року у сумі 5 000 доларів США, 19.06.2014 року у сумі 5 000 доларів США, 04.07.2014 року в сумі 5 000 доларів США, а всього на загальну суму 30 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом становить 631 200 грн.

31.12.2014 року на адресу ОСОБА_2 була направлена вимога про повернення грошових коштів, яка повернулась без вручення з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

11.02.2015 року позивачем повторно було направлено вимогу про повернення грошових коштів, яка отримана відповідачем 13.02.2015 року.

Проте, на час звернення до суду з позовом грошові кошти за договором позики не повернуті, відповідь на вимогу не надана.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором позики у сумі 30 000 доларів США, що еквівалентно 631 200 грн., а також стягнути судовий збір в сумі 3 654 грн.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, які викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 проти позовних вимог заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень посилалася на те, що розписка, яка була надана на підтвердження позовних вимог, не містить застережень щодо отримання ОСОБА_2 грошових коштів саме у борг та щодо обовязку їх повернути, а тому твердження позивача про укладення між сторонами по справі договору позики є безпідставними. Насправді зазначені грошові кошти були передані за іншими правовідносинами, які вникли між сторонами справи на підставі протоколу про наміри сторін, на якому міститься відмітка «Конфедиційно». Також зазначила, що її довіритель не заперечує проти доручення до матеріалів справи копії протоколу про наміри у разі, якщо буде відповідний дозвіл на це зі сторони позивача.

Вислухавши осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Статтями 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом зазначених вимог ЦК України, сам факт написання розписки про отримання грошових коштів не свідчить про укладення договору позики, оскільки на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка, яка підтверджує як факт отримання у борг грошових коштів так і обовязок позичальника повернути отримані у позику грошові кошти, що у сукупності будуть становити умови укладеного договору позики.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 склав розписку, відповідно до якої він отримав у ОСОБА_1 25.04.2014 року грошові кошти в сумі 9 200 доларів США, 14.05.2014 року - у сумі 5 800 доларів США, 05.06.2014 року - у сумі 5 000 доларів США, 19.06.2014 року - у сумі 5 000 доларів США, 04.07.2014 року - в сумі 5 000 доларів США, а всього на загальну суму 30 000 доларів США.

Проте, зі змісту даної розписки, яка надана позивачем на підтвердження факту укладення між сторонами по справі договору позики, не вбачається обовязку ОСОБА_2 повернути отримані грошові кошти.

Як зазначено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс-13), досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

На підтвердження своїх заперечень, що між сторонами в дійсності договір позики не укладався, представником відповідача у судовому засіданні надано для огляду суду протокол про наміри, який підписано ОСОБА_1 та ОСОБА_2, і який містить позначку «Конфедиційно». Враховуючи те, що позивачем, на відміну від відповідача, не надано згоди на розголошення умов підписаного ними протоколу, суд повернув цей протокол представнику відповідача, не долучаючи його до матеріалів справи та не оголошував його зміст у судовому засіданні.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не доведено ті обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, що розписка про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів, яка долучена до матеріалів справи на підтвердження підстав позову про стягнення боргу за договором позики, свідчить про укладення між сторонами саме договору позики, а тому у задоволенні позову із заявлених позивачем підстав слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня його проголошення.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 29.02.2016 року.

Повний текст рішення виготовлено 04.03.2016 року.

Суддя: К.В.Гашук