Справа № 158/1003/15-ц Провадження № 22-ц/773/288/16 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В.В.
Категорія: 54 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І. ,

суддів - Стрільчука В.А., Карпук А.К.,

секретар - Концевич Я.О.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

пр-ка позивача - ОСОБА_2,

пр-ка відповідача - Байцима С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Мисливське господарство «Звірівське» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1, поданою від її імені представником ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

02 червня 2015 року (згідно відмітки поштового штампа) ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 01.06.2012 року вона працювала на посаді єгеря Державного підприємства «Мисливське господарство «Звірівське».

Наказом директора підприємства № 8-к від 08.04.2015 року її звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України - через відсутність на роботі 26.03.2015 року протягом 8 годин без поважних причин.

Копію наказу про звільнення відповідач їй не видав, а трудову книжку видав лише 15.05.2015 року.

Дане звільнення вважає незаконним, оскільки прогулу вона не допускала, до звільнення жодних дисциплінарних стягнень до неї не застосовувалося.

Відповідач незаконно позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю, що призвело до моральних страждань, втрати душевного спокою і впевненості у вирішенні життєвих пріоритетів. Зазначена у трудовій книжці причина звільнення не дала їй можливості стати на облік у центрі зайнятості та будь-де працевлаштуватися, оскільки викликала настороженість у роботодавця. Вона була позбавлена можливості своєчасно отримати допомогу по безробіттю та утримувати свою сім'ю.

Враховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги (т.1 а.с.233-239), просила скасувати наказ про її звільнення, поновити на роботі з 08.04.2015 року, стягнути 25672 грн. 94 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.04.2015 року по 23.12.2015 року та 2500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 25 грудня 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені позивача ОСОБА_1 просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

Вважає, що судом допущене неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу по 17.03.2016 року.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив та просить її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела своєї відсутності на робочому місці 26.03.2015 року менше трьох годин. Крім того, не встановлено порушень відповідачем трудового законодавства при звільненні позивача.

Проте, з такими висновками не можна погодитися з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Наказом № 8-к від 08.04.2015 року, ОСОБА_1 звільнено з роботи з 08.04.2015 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України - через відсутність на роботі 26.03.2015 року протягом 8 годин робочого часу без поважних причин. Підтвердженням для звільнення є акти про відсутність на роботі та про відмову надати письмове пояснення і рішення профкому про надання згоди на звільнення (т.1 а.с.44).

У судовому засіданні встановлено, що причиною звільнення є відсутність позивача на роботі 26 березня 2015 року без будь-якого повідомлення адміністрації про причини відсутності.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Із копії акта від 26.03.2015 року вбачається, що він складений та підписаний о 17 год. 30 хв. у приміщенні адмінбудинку підприємства директором ОСОБА_4, в.о.головного мисливствознавця ОСОБА_5, бухгалтером ОСОБА_6 та єгерем ОСОБА_7 про те, що 26.03.2015 року єгер ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 9 год., а о 14 год. 30 хв. її бачили в приміщенні Апеляційного суду Волинської області у справі, по якій вона не була учасником процесу. Її відсутність на роботі у першій половині дня з 9 години виявлена директором та в.о.головного мисливствознавця (т.1 а.с.62).

Із копії акта від 27.03.2015 року слідує, що позивач відмовилася на вимогу директора написати пояснення про своє місцезнаходження протягом робочого часу 26.03.2015 року (т.1 а.с.63).

У суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що дійсно 26 березня 2015 року вона з 14 години покинула своє робоче місце у зв'язку з тим, що приїхала бути слухачем у цивільній справі, яка розглядалася Апеляційним судом Волинської області. Але відразу по закінченні судового засідання вона прибула на своє робоче місце ще задовго до 17 години. До 14 години вона перебувала на своєму робочому місці. Ніхто її в цей день не перевіряв і 27.03.2015 року ніхто у неї не вимагав ніяких письмових прояснень. Її колишній керівник ОСОБА_4, з яким у неї виникли неприязні відносини із-за написання нею скарг у вищестоящі інстанції, вперше викликав її 08.04.2015 року і запропонував добровільно написати заяву на звільнення, але вона відмовилася, у результаті чого вона звільнена за прогул.

Колегія суддів приходить до висновку, що до актів від 26 та від 27.03.2015 року слід віднестися критично, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції їх підписанти ОСОБА_4 і ОСОБА_6 не допитувалися як свідки. Крім того, суд безпідставно приєднав до матеріалів справи як доказ письмове пояснення ОСОБА_6 (т.1 а.с.223).

Допитаний у якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що доручив 26.03.2015 року єгерю ОСОБА_8 перевірити перебування позивача на робочому місці і зі слів останнього йому було відомо про її відсутність. Свідок ствердив, що закріплена за позивачем територія при обході напряму має відстань 4-5 км. Чітко свідок пам'ятає, що 26.03.2015 року позивача бачили в Луцьку в суді. І припускає, що нереально повернутися з Луцька і попасти в свій обхід.

Допитаний як свідок ОСОБА_8 ствердив, що дійсно перевіряв обхід, закріплений за позивачем, але лише тоді, коли хтось подзвонив і сказав, що ОСОБА_1 в суді, тоді керівництво і послало його перевіряти (08 хв. 20 сек. від початку допиту свідка).

Допитаний як свідок ОСОБА_7 ствердив, що дійсно 26.03.2015 року бачив у Луцьку в суді позивача. Після закінчення судового засідання всі вийшли одночасно. Він добирався самостійно маршрутним автобусом і прибув у господарство до 17 години. Про відсутність позивача на роботі 26.03.2015 року з 9 год. до 14 год. йому відомо лише зі слів ОСОБА_11 і ОСОБА_5.

Допитаний як свідок ОСОБА_9 пояснив, що у нього обхід 1,5 тисячі гектарів, а тому він не може стверджувати, що при його знаходженні в одному з кварталів позивача взагалі не може бути в лісі.

Свідок ОСОБА_10 ствердив, що 26.03.2015 року їздив в м.Луцьк по своїх справах і о 14 годині біля лісового господарства до них в автомобіль сіла позивач, яку вони привезли до апеляційного суду, а потім відвезли назад до лісового господарства. Їхали назад хвилин 30-40.

Із копії журналу судового засідання Апеляційного суду Волинської області від 26.03.2015 року, на якому була присутня позивач, покинувши робоче місце, вбачається, що судове засідання тривало з 14 год. 36 хв. до 15 год. 47 хв. (т.2 а.с.77-80).

Враховуючи пояснення свідка ОСОБА_7, що після судового засідання він доїхав громадським транспортом і був на роботі до 17 години, свідка ОСОБА_10, що до місця роботи позивача автомобілем доїхали за хвилин 30-40, а також твердження в суді апеляційної інстанції представника відповідача про те, що дорога на автомобілі не перевищує 1 години, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено відсутність позивача на робочому місці 26.03.2015 року після 14 години більше трьох годин.

Крім того, жоден свідок не ствердив категорично про відсутність на робочому місці позивача 26.03.2015 року з 9 до 13 години.

Також представник відповідача в апеляційному суді так і не зміг пояснити, з яких причин директор господарства дав вказівку 26.03.2015 року з 9 години перевіряти присутність позивача на робочому місці.

У мисливському господарстві для єгерів встановлено робочий день з 9 до 18 години з перервою на обід з 13 до 14 години (т.1 а.с.205).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів відсутності позивача на робочому місці 26.03.2015 року з 9 до 13 години, а відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст.43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Із протоколу № 3 зборів первинної профспілкової організації «ДП «МГ «Звірівське» від 08.04.2015 року вбачається, що цього числа розглядалося подання директора господарства ОСОБА_4 на звільнення працівника ОСОБА_1 за прогули (т.1 а.с.66).

У матеріалах справи наявна лише копія супровідного листа за № 42 від 08.04.2015 року за підписом директора ОСОБА_4 на ім'я профорганізатора ОСОБА_7 про передачу подання про дачу згоди на звільнення ОСОБА_1 з указанням конкретної дати і часу відсутності працівника на робочому місці (т.1 а.с.108).

Разом з тим, саме подання директора в матеріалах справи відсутнє, а також не зміг його надати представник відповідача і суду апеляційної інстанції.

Із протоколу № 3 зборів первинної профспілкової організації «ДП «МГ «Звірівське» від 08.04.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовилася дати будь-які пояснення.

Разом з тим, у протоколі не зазначено, хто з членів профспілки був присутнім на зборах, відсутні виступи будь-кого з них, фактично не відбулося будь-якого обговорення подання директора. Також цей протокол підписаний лише самим профорганізатором ОСОБА_7 і відсутній підпис секретаря зборів ОСОБА_6.

Як пояснила в апеляційному суді позивач, ніхто її на профспілкові збори 08.04.2015 року не запрошував і такі збори фактично не проводилися.

Представник відповідача не зміг пояснити, яким чином, одержавши 08.04.2015 року подання директора, голова профспілки у цей же день і на цей же день зумів повідомити і зібрати для проведення зборів 12 з 18 членів профспілки.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при звільненні позивача було порушено вимоги ст.43 КЗпП України.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув і дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі.

Крім того, доведення відсутності працівника на робочому місці понад три години лежить на роботодавцеві, а не на працівнику, як про це зазначив суд першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи у день звільнення відповідачем не було видано позивачу копії наказу про звільнення та належно оформленої трудової книжки. Копію наказу про звільнення не було надіслано відповідачем позивачу і засобами поштового зв'язку. Трудову книжку позивач отримала лише 15 травня 2015 року (т.1 а.с.99-100), а 02 червня 2015 року звернулася до суду, тобто в межах місячного строку, встановленого законодавством для звернення з позовом про поновлення на роботі.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не пропущено встановлений законом строк для звернення в суд з даним позовом.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про поновлення на роботі підлягають до задоволення.

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

В апеляційному суді як позивач, так і представник відповідача ствердили, що у позивача був 5-денний робочий тиждень.

Із довідки відповідача вбачається, що сумарний розмір заробітної плати позивача за два попередніх місяці до дня звільнення становить 5624,98 грн. /за 41 робочий день/ (т.1 а.с.109). Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 137 грн. 19 коп..

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що до стягнення підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2015 року по 17.03.2016 року включно, тобто за 236 робочих днів (квітень 2015 року - 15 р.д., травень 2015 року - 18 р.д., червень 2015 року - 20 р.д., липень 2015 року - 23 р.д., серпень 2015 року - 20 р.д., вересень 2015 року - 22 р.д., жовтень 2015 року - 22 р.д., листопад 2015 року - 21 р.д., грудень 2015 року - 23 р.д., січень 2016 року - 19 р.д., лютий 2016 року - 21 р.д., березень 2016 року - 12 р.д.) у розмірі 32376 грн. 84 коп. (137,19 х 236).

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 9 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках потерпілого, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Недбала проти Польщі» (2000), «Джабарі проти Туреччини» (2000), «Тома проти Люксембургу» (2001), визнавши звільнення ОСОБА_1 незаконним, колегія суддів вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру, що підлягає стягненню з відповідача на відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує характер та спосіб її заподіяння, тривалість часу, протягом якого порушені права не були поновлені, а також дії самої позивачки, які призвели до причин ініціювання звільнення та ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і компенсацією заподіяних моральних страждань, тобто справедливою сатисфакцією та приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 500 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Оскільки суд першої інстанції дійшов своїх висновків про відмову в позові з порушенням норм матеріального та процесуального права, то згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

У зв'язку із частковим задоволенням позову та апеляційної скарги позивача судові витрати за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час подання позовної заяви) за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становила 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, а за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становила 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (243 грн. 60 коп.).

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 22.05.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності 01 вересня 2015 року) ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду встановлена у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Згідно ч.3 ст.6 Закону «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

У позовній заяві ОСОБА_1 об'єднала дві самостійних вимоги немайнового характеру (про поновлення на роботі та про відшкодування моральної шкоди) і одну вимогу майнового характеру (про стягнення середнього заробітку).

Враховуючи наведене, відповідно до п.п.1, 2, 6 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1703 грн. 04 коп. (810,97 + 892,07).

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, подану від її імені представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 25 грудня 2015 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді єгеря Державного підприємства «Мисливське господарство «Звірівське» з 08 квітня 2015 року.

Стягнути з Державного підприємства «Мисливське господарство «Звірівське» на користь ОСОБА_1 32376 грн. 84 коп. (тридцять дві тисячі триста сімдесят шість грн. 84 коп.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500 грн. (п'ятсот грн.) моральної шкоди.

Стягнути з Державного підприємства «Мисливське господарство «Звірівське» в дохід держави 1703 грн. 04 коп. (одну тисячу сімсот три грн. 04 коп.) судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді