АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2171/16 Справа № 202/3871/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: виконком Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 28 липня 2009 року помер її чоловік ОСОБА_5. Після його смерті залишився житловий будинок по вулиці Вяземській № 31 у місті Дніпропетровську площею 71,0 кв.м., позначений на плані літ.А-1 з господарськими спорудами. Вона та відповідачі є спадкоємцями за законом першої черги. У встановленому законом порядку ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, а відповідачі вчасно звернулись до нотаріальної контори із заявами про відмову від спадщини на користь позивачки. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок їй, позивачці, було відмовлено у звязку з тим, що право власності на вказаний будинок не зареєстровано, а померлий ОСОБА_5С під час свого життя не встиг оформити право власності на вказаний житловий будинок. Тому позивачка просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на житловий будинок (домоволодіння) №31 по вул. Вяземська у м. Дніпропетровську.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_5, на підставі договору від 05 грудня 1955 року із виконкомом Амур-Нижньодніпровської райради депутатів трудящих про надання в безстрокове користування земельноїділянки, була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку житловою площею 22,14 кв.м. з двох кімнат із сараєм, вигрібною ямою, вбиральнею за адресою: вул. Василівська, 31 у м. Дніпропетровську. Рішенням виконкому міської ради народних депутатів від 10.11.1957 року №1344 вищевказана вулиця перейменована на вулицю Вяземську (а.с. 8 - 10).

28 липня 2009 року ОСОБА_5 помер, що стверджується копією відповідного свідоцтва (а.с. 11).

Спадкоємцями ОСОБА_5 першої черги за законом були сторони у даній справі: позивачка дружина померлого, а відповідачі його діти, що стверджується відповідними письмовими доказами та визнано сторонами.

Згідно спадкової справи Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняла його дружина позивачка ОСОБА_2 у відповідності до положень ст. 1261, ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Крім того, протягом шести місяців з часу смерті спадкодавця ОСОБА_5 його діти - відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до вищевказаної нотконтори із спільною заявою про відмову від права на прийняття належних їм часток у спадщині на користь ОСОБА_2 (а.с. 49 59).

Судом встановлено, що на замовлення ОСОБА_2 30.10.2013 року було виготовлено технічний паспорт на садибний житловий будинок №31 по вул. Вяземській у м. Дніпропетровську, згідно якого за вказаною адресою розташований житловий будинок літ. А-1 площею 71,0 кв.м., а також прибудова літ. А-2, мансардний поверх, літня кухня літ. Б, чотири сараї літ. В, Г, Д, К-2 , убиральня літ. Ж-1, гараж літ. К-2 та інші споруди (а.с.12 - 15).

Судом також встановлено, що постановою від 25.10.2013 року державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачці ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння № 31 по вулиці Вяземській в місті Дніпропетровську, оскільки договір на право забудови житлового будинку за зазначеною адресою на ім»я ОСОБА_5 на момент смерті спадкодавця не зареєстрований в органах, що здійснюють державну реєстрацію (а.с. 58).

Згідно ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як роз»яснено у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Також роз»яснено, що під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об»єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

У пункті 6 вищезгаданої Постанови вказано, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

У своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Норми статті 392 ЦК України не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об»єкт самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об»єкт самочинного будівництва.

У зазначеному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ також зазначено, що по обєктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Таким чином, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов правильного висновку, що спірні житловий будинок та господарські споруди побудовані за життя спадкодавця ОСОБА_5, до 1992 року (а.с.14 - 15), із суттєвим відступленням від умов Договору від 05 грудня 1955 року щодо розміру житлового будинку, виду та кількості господарських споруд, без відповідного дозволу та без належним чином затвердженого проекту, без проходження процедури прийняття нерухомого майна в експлуатацію, зокрема, без отримання висновків про відповідність зведеного нерухомого майна технічним, санітарним, протипожежним правилам і нормам, - тобто спірне майно є самочинним, про що не заперечував в судовому засіданні представник позивача.

Колегія звертає увагу, що клопотання про витребування відповідних доказів, призначення експертизи учасниками процесу не заявлені, що стверджується журналом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Приймаючи до уваги, що спадкодавець ОСОБА_5 за життя не набув в установленому законом порядку право власності на спірні житловий будинок та господарські споруди, районний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання за позивачкою права власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок № 31 по вул. Вяземській в місті Дніпропетровську.

Колегія звертає увагу, що даний позов заявлений до неналежних відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, адже дочка і син спадкодавця у передбаченому діючим законодавством порядку відмовилися від права на прийняття належних їм часток у спадщині ОСОБА_5 на користь своєї матері позивачки ОСОБА_2. Інші спадкоємці за заповітом чи першої черги за законом, що прийняли спадщину, відсутні, а питання про залучення до участі у справі у якості співвідповідача відповідної територіальної громади в особі місцевої ради судом першої інстанції не вирішувалось.

Крім того, колегія приймає до уваги покази відповідачів та представника позивачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, які зазначили, що між сторонами спору про право не існує, відповідачі бажають «узаконити» за позивачкою право власності на вказаний вище житловий будинок та господарські споруди.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді