УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гвоздика П.О., Завгородньої І.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визначення частки у спільному майні, стягнення компенсації вартості частини майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду Житомирської області від 26 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 20 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визначення частки у спільному майні, стягнення компенсації вартості частини майна.

Рішення Корольовського районного суду Житомирської області від 26 лютого 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 16 серпня 2012 року автомобіля Toyota RAV4, 2006 року випуску, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 Визначено ідеальні частки подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_4 по 1/2 частці кожному у спільному сумісному майні подружжя, а саме: автомобілях Toyota RAV4, 2006 року випуску та КАРЗ 8104, 1997 року випуску, нежитловому приміщенні по АДРЕСА_1 та доходів, отриманих від діяльності ТОВ фірма «Коммет». Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Toyota RAV4, 2006 року випуску, у сумі 195 921 грн 45 коп. по 39 184 грн 29 коп. з кожного, а в решті вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішеннямапеляційного суду Житомирської області від 20 липня 2015 року, рішення місцевого суду в частині визначення ідеальних часток в 1/2 частці статутного фонду ТОВ фірма «Коммет» та стягнення компенсації вартості частки автомобіля, скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким визначено ідеальні частки подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_4 у 1/2 частці статутного фонду ТОВ фірма «Коммет» по 1/2 частці кожному. У задоволенні вимог позову про стягнення компенсації вартості частини майна відмовлено і вирішено питання про розподіл судових витрат, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування судових рішень відсутні, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 03 липня 1993 року до 29 березня 2012 року.

В період шлюбу народилося двоє дітей - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11., ІНФОРМАЦІЯ_2.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер і після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися його батьки ОСОБА_7, ОСОБА_5, а також діти ОСОБА_10, ОСОБА_6 та ОСОБА_11.

Під час шлюбу та за життя ОСОБА_9 набуто у власність 1/2 частку статутного фонду ТОВ фірма «Коммет», приміщення механічної майстерні по АДРЕСА_1, автомобілі КАРЗ-8104 та Toyota RAV4.

Також ОСОБА_9 за життя, а саме: 31 жовтня 2001 року за договором дарування отримано у власність 32/100 частки будинку АДРЕСА_2

18 травня 2012 року транспортний засіб Toyota RAV4 було знято з обліку та 16 серпня 2012 року зареєстровано за ОСОБА_5

Також встановлено, що ОСОБА_9 у добровільному порядку сплачував аліменти на утримання дітей до травня 2012 року у розмірі по 3000 грн щомісячно на кожну дитину.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Аналогічні положення містяться у КпШС України, чинному на момент придбання спірного майна.

За змістом ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Суди, на виконання вимог ст. 213 ЦПК України, встановивши на підставі доказів, яким було надано належну оцінку, ті факти, що розмір аліментів, які сплачувались чоловіком у добровільному порядку був достатнім для забезпечення нормального розвитку дітей та позивачкою не надано підтверджень існування інших обставин, визначених положеннями ст. 70 СК України, що дають підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя; особа має право на компенсацію частки у праві спільної власності лише у тому випадку, якщо вона позбавляється права на свою частку; вимог про поділ автомобіля Toyota RAV4 ОСОБА_4 заявлено не було; договір дарування 32/100 часток будинку АДРЕСА_2 від 31 жовтня 2001 року в установленому порядку удаваним не визнано, у зв'язку із чим на це нерухоме майно не поширюються положення сімейного законодавства, яким врегульовано режим спільної сумісної власності подружжя, дійшли обґрунтованих висновків про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції, в частині, що залишена без змін, ухвалені з додержанням судами норм матеріального та процесуального права, а також відсутні передбачені ч. 2 ст. 338 ЦПК України підстави для скасування судових рішень.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 20 липня 2015 року та в незміненій частині рішення Корольовського районного суду Житомирської області від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

П.О. Гвоздик
І.М. Завгородня
В.І. Мартинюк