АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1565/16 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 641/9721/15-ц ОСОБА_1
Категорія: інші Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді : Швецової Л.А.

Суддів: Малінської С.М., Яцини В.Б.

За участі секретаря: Сорокобатько В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року

у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_3 щодо визнання дій державного виконавця неправомірними, та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Комінтернівського ВДВС ХМУЮ, заінтересована особа Жовтневий відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, в якій просила визнати дії державного виконавця Комінтернівського ВДВС Харківського МУЮ ОСОБА_4 з перерахунку суми заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.11.2010 і до 08.04.2013 року незаконними; скасувати розрахунок заборгованості по аліментам ОСОБА_2 від 04.09.2014 року, яким призначено до виплати заборгованість по сплаті аліментів в розмірі - 10 549 (десять тисяч пятсот сорок девять) грн. 51 коп.; зобовязати державного виконавця здійснити перерахунок аліментів сплачених ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3 на утримання дочки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.11.2010 і до 08.04.2013 року - відповідно до письмових доказів, що підтверджують розмір доходів отриманих боржником у зазначений період часу, які долучені до матеріалів виконавчого провадження

В обґрунтування скарги ОСОБА_2 вказує, що у вересні 2015 року ОСОБА_2, шляхом отримання особисто під час прийому громадян державним виконавцем, було отримано Розрахунок заборгованості по аліментам від 17.09.2015 року за вих. № 8314, в якому державний виконавець Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ ОСОБА_6 зазначає, що за поточний період, з вересня 2014 року по липень 2015 року, заборгованість відсутня, але згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 04 вересня 2014 року, який був складений державним виконавцем Комінтернівського ВДВС Харківського МУЮ ОСОБА_4 під час закінчення виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого документа та передачі його до Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ за територіальністю, в звязку з її працевлаштуванням до фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на посаду продавця продовольчих товарів, заборгованість по сплаті аліментів на 01 вересня 2014 року складає - 10 549 (десять тисяч пятсот сорок девять) грн.. 51 коп. З даним розрахунком ОСОБА_2 не погодилася у звязку з чим була вимушена звернутись до суду.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із вказаною вище ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати зазначену ухвалу та постановити нову ухвалу, якою задовольнити вимоги ОСОБА_2

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначила, що суд першої інстанції невірно визначив правовий статус скаржника; обсяг прав та обовязків скаржника, як фізичної особи-підприємця.

ОСОБА_2 вказує, що особа, яка зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю. Таким чином вбачається, що законодавцем презюмована діяльність фізичної особи-підприємця «на власний ризик», тобто передбачено імовірність ведення такої діяльності із фінансовими втратами для фізичної особи-підприємця, тобто з негативним балансом за результатами звітного періоду.

Також, апелянт вказує, що її посилання на той факт, що саме через невдачі у здійсненні підприємницької діяльності, у звязку з відсутністю прибутку і великими грошовими втратами, мною не сплачувався єдиний соціальний внесок, і все це врешті решт призвело до припинення мною статусу фізичної особи-підприємця у квітні 2012 року, не були прийняті судом першої інстанції до уваги, та фактично ухвалою суду від 24 грудня 2015 року у період здійснення нею підприємницької діяльності її статус був прирівняний до статусу безробітного.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд виходив з того, що дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстави для визнання неправомірними дій державного виконавця щодо перерахунку суми заборгованості по сплаті аліментів не має.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі: Закон № 606-XIV).

Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, та здійснюється на підставі виконавчих документів, у тому числі й виконавчих листів, що видаються судами (ст.ст. 2, 17 Закону № 606-XIV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Обов'язки і права державних виконавців визначені законодавцем у ст. 11 Закону № 606-XIV.

Відповідно до вказаної правової норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За правилами ст. 20 Закону № 606-XIV виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Виконання рішення, яке зобов'язує боржника вчинити певні дії, здійснюється державним виконавцем за місцем проведення таких дій.

Відповідно до ст. 27, 30, 32 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби визначений у ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до вказаної правової норми рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Положення ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» кореспондуються зі ст. 383 ЦПК України, відповідно до якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи (ч. 2 ст. 387 ЦПК України).

Як встановлено судом та підтверджено наявними в матеріалах цивільної справі доказами, що 06.04.2011 року Комінтернівським районним судом м. Харкова був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 аліментів на утримання дитини ОСОБА_10 у розмірі 1/4 частини від доходу але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 17.11.2010 року до повноліття дитини.

Відповідно до довідки Основянської ОДПІ м. Харкова, з 26.03.2010 року по 23.04.2012 року ОСОБА_2 була зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності.

З матеріалів справ вбачається, що за період 01.01.2011 року по 30.06.2013 року страхові внески заявником не нараховувалися, до пенсійного фонду єдиний соціальний внесок не сплачувався, даних про наявність у заявника сум доходів за вказаний період не має.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 березня 2015 року були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів та моральної шкоди. Вказаним рішенням було підтверджено суму заборгованості за період з 17.11.2010 і до 08.04.2013 року, рішення суду набрало чинності та ні ким не скасовано.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги виходив з того, що заявником не було надано належних доказів на підтвердження факту отримання нею, як фізичною-особою підприємцем, згідно поданих до Основянської ОДПІ м. Харкова звітів, доходу, який би надав можливість розрахувати заборгованість з доходів заявника, а не виходячи з середньомісячної заробітної плати для відповідної місцевості.

Відповідно до п. 7.13.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, встановлено, що якщо боржник не працює або відсутня інформація про отримання боржником доходів, державний виконавець розраховує заборгованість у такому самому порядку, виходячи із середньої заробітної плати для відповідної місцевості. Після отримання достовірної інформації про джерела доходів боржника та їх розмір, державний виконавець здійснює перерахунок заборгованості та повідомляє про нього стягувача і боржника.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не є підставою для задоволення скарги ОСОБА_2 оскільки державним виконавцем дотримані вимоги норм діючого законодавства при розрахунку суми заборгованості по сплаті аліментів.

Інші доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі судовим рішенням та суб'єктивної його переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, судове рішення, прийняте районним судом по суті розглянутої ним скарги не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :