РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, поновлення права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, поновлення права власності у якому зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 1994 року належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1 / вулиця Горбенка, 5 у м. Бердянську. На підставі договору дарування від 17 грудня 2013 року ця квартира була нею подарована ОСОБА_2

При укладенні цього договору були порушені її права, волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, тому вважала, що є підстави для визнання його недійсним та повернення квартири у її власність з наступних підстав.

Вона є людиною похилого віку, має хронічні захворювання, проживає сама, не має близьких родичів, отримує незначну пенсію, яка є єдиним джерелом її існування, потребує догляду та підтримки, інше житло в неї відсутнє, вона матеріально не забезпечена, пільг не має.

25 листопада 2013 року відносно неї двома особами жіночої статі було вчинено шахрайство. Обманним шляхом були викрадені грошові кошти та коштовності на загальну суму 28 110 грн., які вона зберігала за місцем проживання, та які були їй необхідні для забезпечення життя. У звязку з цим вона звернулась із заявою до правоохоронних органів, яка внесена до ЄРДР 25.11.2013 року та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженню за №0006981 з правовою кваліфікацією за ст. 190 ч.2 КК України ( шахрайство). На теперішній час проводиться розслідування.

У звязку з її віком, хронічними захворюваннями, невжиття відповідних заходів для затримання злочинців та повернення її заощаджень і коштовностей для неї склалися надзвичайні тяжкі обставини, їй не хотілося жити, вона шукала в кого-небудь захисту та підтримки. Під впливом цих обставин, а також побоювань, що шахраї заволодіють і її квартирою вона зустрілася з її далекою родичкою ОСОБА_2 О,, яку я визнавала своєю онукою та з якою підтримували відношення. Вони обговорили питання складання заповіту на належну їй квартиру, але ОСОБА_2 не погодилась з цим і заявила, що заповіту недостатньо. Достовірно знаючи про її стан, ОСОБА_2 стала наполягати на оформленні договору дарування квартири. Під впливом цих тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах вона дала згоду на оформлення договору дарування квартири. При відсутності цих обставин вона ні в якому разі не дала би згоди на оформлення цього правочину. У неї не було наміру відчужувати квартиру, так як іншого житла, або іншого місця проживання у неї немає. Крім того, вона сподівалась на отримання підтримки від обдарованої ОСОБА_2 Після оформлення договору дарування відповідач ОСОБА_2 спочатку підтримувала з нею відносини, декілька разів приходила в квартиру, потім дзвонила по телефону, а останні два роки ніяких відносини не підтримує. Відповідач не цікавиться її побутом, станом здоров'я та її життям, не несе витрати на утримування квартири. Вона сама сплачує всі необхідні платежі за квартиру зі своєї пенсії.

Посилалась на ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 233, ч. 1 ст. 216 ЦК України і просила визнати недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, проспект Леніна будинок 43 / АДРЕСА_2, який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 грудня 2013 року в письмовій формі та нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3 Поновити право власності на цю квартиру за ОСОБА_1

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала і пояснила суду, що в неї немає близьких родичів, відповідач приходиться їй родичкою по материнській лінії у четвертому поколінні. Вона та відповідач спілкувалися, але теплих відношень між ними не було. Разом з тим вона вважала, що ОСОБА_2 близька їй людина і забезпечить їй старість. Крім відповідача та її матері в неї є племінниця, яка проживає в м. Москва, а також племінниця, яка проживає в м. Бердянську - ОСОБА_4 Відповідач та її мама відсторонили ОСОБА_4 від спілкування з нею, оскільки не хотіли, щоби спірна квартира була оформлена на її імя. Із-за цього вона не спілкувалася з ОСОБА_4 на з 2013 року до серпня 2015 року. Відношення між ними відновилися після того як ОСОБА_4 прийшла поздоровити її з днем народження і побачила, що вона живе в поганих умовах.

25 листопада 2013 року відносно неї було вчинено шахрайство і вона звернулась до поліції. У звязку зі злочином вона залишилась без засобів для існування, оскільки проживає сама, а розмір її пенсії складає 2100 грн. У неї виник страх втратити квартиру і виникло припущення, що квартиру можуть шахрайським шляхом забрати, тому через тиждень після вчинення злочину вона звернулась до відповідача з пропозицією оформити на неї заповіт. Вона та відповідач йшли до нотаріуса з метою оформлення заповіту, але остання скористалася її станом і умовила її укласти договір дарування. Безпосередньо після оформлення договору дарування ключі від квартири відповідачу не надавала, оскільки віддала їх задовго до укладення договору в 2010 році або в 2011 році. Після укладення договору дарування вона залишилась проживати в квартирі, оскільки інше житло в неї відсутнє. Питання її проживання в квартирі до укладення договору дарування та після його укладення з відповідачем не обговорювала. Відповідач в квартиру не вселилася і не оформила на себе договір з житлово-експлуатаційною організацією і вона самостійно оплачувала цей вид комунальних послуг. Особові рахунки по іншим комунальним послугам відповідач оформила на себе.

Їх відношення з відповідачем погіршилися, оскільки вона вважала, що ОСОБА_2 повинна була їй допомагати та приділяти увагу, але остання приходила до неї всього чотири рази, хоча повинна була відвідувати її частіше, а у 2015 році тільки телефонувала. З приводу неприділення їй уваги і ненадання допомоги вона поскаржилась матері ОСОБА_2, але остання повідомила, що телефонних дзвінків з їх сторони достатньо. Відповідач повідомила їй, що у випадку, якщо вона захворіє, то сама зможе вирішити питання надання допомоги через знайомих в соціальній службі. Вони разом зустрічали всі свята, але згодом її почали сторонитися. Так, після святкування дня народження не провели додому, не запросили на день народження дочки ОСОБА_2 Мати відповідача приходила провідувати її один раз на тиждень в суботу або в неділю і знаходилась у неї не більше сорока пяти хвилин.

Представник позивача вимоги підтримав і пояснив суду, що правочин було укладено за ініціативою відповідача та під впливом важкої обставини, тому волевиявлення позивача на було вільним. ОСОБА_1 надіялась, що їй будуть допомагати та підтримувати, оскільки відбулося відчуження цінного майна, але жодної допомоги зі сторони ОСОБА_2 не було. Після укладення договору дарування ключі відповідачу не надавались, тому остання дар не прийняла. Вона боїться залишитись на вулиці, оскільки відповідач може її в любий час виселити, тому просила визнати договір недійсним та застосувати наслідки його недійсності.

У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала і пояснила суду, що вона та відповідач є далекими родичами, але весь час підтримували близькі відносини, оскільки її маму виховували батьки ОСОБА_1 і вони все життя були разом. ОСОБА_1 допомагала їй навчатися, надавала грошові кошти, вони спільно зустрічали свята, часто спілкувалися. Позивач у 2011 році склала заповіт на її користь. У неї немає особистого житла, тому вона з сім'єю проживає разом з мамою. Позивач запропонувала подарувати їй квартиру. Для укладення договору дарування потрібно надати багато документів, тому підготовка до укладення оспорюваного правочину почалася з жовтня 2013 року. Всі документи збиралися за участю ОСОБА_1, так як потрібно було надавати паспорт власника та ставити її підпис. 17.12.2013 року було укладено договір дарування спірної квартири і вона та позивач домовились, що остання безперешкодно буде в ній проживати. Ключі від квартири ОСОБА_1 віддала їй після укладення договору дарування, тому вважала, що вона прийняла подарунок. Крім того, вона здійснила за собою державну реєстрацію квартири. Рахунок по комунальним платежам на квартиру не переоформляла і не оплачувала, оскільки ОСОБА_1 сказала, що сама має можливість оплачувати комунальні платежі. На прохання ОСОБА_1 допомагала їй по господарству. Після вчинення шахрайських дій вона підтримувала позивач морально та надавала їй матеріальну допомогу. Після серпня 2015 року відношення між нею та позивачем погіршилися, оскільки останню почала відвідувати далека родичка - ОСОБА_4, яка не бажає щоби вони спілкувалися.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала і пояснила суду, що угода була укладена не під впливом тяжкої обставини. Вчинення договору дарування не усувають повністю або частково ті тяжкі обставини на які посилається позивач. Між ОСОБА_1 та відповідачем не було домовленості, щодо надання допомоги, тому ОСОБА_2 не зобовязана була її надавати. Укладення договору дарування не порушує права ОСОБА_1, оскільки сторони договору домовились, що ОСОБА_1 буде проживати в квартирі, яка їй належала до укладення договору дарування. Відповідач пропонувала позивачу укласти договір користування квартирою, але остання відмовилась.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Частина 3 ст. 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За статтею 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнання такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1994 року власником квартири АДРЕСА_3 зазначена ОСОБА_1 Це право зареєстровано за нею в КПзТІ 14.01.1994 року (а.с.7).

Відповідно до договору дарування від 17.12.2013 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, проспект Леніна, будинок 43 / АДРЕСА_4 (а.с.17-18).

Згідно копії довідки ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго-Бердянськ» від 23.11.2015 року та копії паспорта ОСОБА_1 проживає та зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4-5).

Аналізуючи ст. 233 ЦК України суд вважає, що для визнання договору дарування спірної квартири недійсним необхідно встановити наявність тяжких обставин, вкрай невигідних умов правочину, а також, що правочин вчинено саме під впливом тяжкої обставини і для усунення або зменшення цієї важкої обставини відчужувач змушений був укласти оспорюваний договір дарування, тобто наявність безпосереднього звязку тяжких обставин, що склалися у відчужувача майна із його волевиявленням вчинити правочин на вкрай невигідних для нього умовах.

Під тяжкими обставинами необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, чи інше становище, а його крайні форми.

Позивач посилалась на її вік, хронічні захворювання, невжиття заходів для затримання злочинців та повернення її заощаджень і коштовностей і побоювань, що шахраї заволодіють її квартирою, які вважала надзвичайно важкими обставинами, під впливом яких вона уклала оспорюваний договір дарування.

Із копії паспорту ОСОБА_1 видно, що вона народилася 12 серпня 1925 року і на момент укладення договору дарування їй виповнилося 88 років (а.с.4, 17-18). Виходячи з положень ст. 10 ЗУ «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 є особою похилого віку.

На підтвердження хронічних захворювань позивачем надано довідку лікаря ОСОБА_5 від 01.12.2015 року про те, що ОСОБА_1 хворіє на ураження суглобів нижніх кінцівок, але вона не містить інформації, що ОСОБА_1 страдала на це захворювання на час укладення оспорюваного правочину, а також, що ця хвороба є хронічною (а.с.14). Крім того, зазначена довідка не відповідає вимогами Примірної інструкції з діловодства, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.1997 р. № 1153 щодо її форми.

Згідно витягу з кримінального провадження та довідки начальника СВ Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області 25.11.2013 року в період часу з 09 години 20 хвилин до 10 години 00 хвилин, невстановлені особи, діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою між собою, знаходячись біля палацу культури по вул. Дюміна в м. Бердянськ, Запорізької області, шляхом обману, заволоділи майном, що належить ОСОБА_1, після чого з викраденим майном зникли, розпорядившись ним на свій розсуд, чим завдали потерпілій ОСОБА_1 майнову шкоду на загальну суму 28110 грн. Відомості про вказане правопорушення внесені до ЄРДР 25.11.2013 року. Правова кваліфікація ч.2 ст. 190 КК України (а.с.15-16).

Стурбованість та переживання ОСОБА_1 з приводу втрати майна та можливості того, що шахраї заволодіють її іншим майном підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та частково ОСОБА_8

Визначаючи чи мало місце укладення правочину на вкрай невигідних умовах, суд виходить із того, що ОСОБА_1 за оспорюваним договором здійснила відчуження коштовного майна, яке є єдиним місцем її проживання, а договір дарування є безоплатним правочином і за його умовами обдаровувана ОСОБА_2 не має перед дарувальником будь-яких зобовязань матеріального характеру.

Разом з тим, слід зауважити, що відчуження майна ОСОБА_2 за договором дарування не призвело до усунення або зменшення тяжких обставин на які посилався позивач. Більше того, здійснюючи дарування квартири позивач фактично здійснила ті дії, які вона зазначає як важку обставину (побоювання втратити житло) з метою усунення якої вона здійснила оспорюваний правочин.

Крім того, суд вважає, що загроза втратити квартиру неможливо визнати важкою обставиною, оскільки така повинна бути реальною. Позивачем не надано суду жодного доказу, який підтверджує існування такої реальної загрози. Судом встановлено, що ОСОБА_1 тільки припускала таку можливість, що не може свідчити про існування такої важкої обставини.

Не доведено позивачем яким чином зазначені нею важкі обставини: похилий вік, хронічні захворювання, невжиття заходів для затримання злочинців та повернення заощаджень і коштовностей усунуто або зменшено шляхом укладення договору дарування спірної квартири.

Волевиявлення позивача на укладення договору дарування підтверджується поясненнями нотаріуса ОСОБА_3, який посвідчував оспорюваний правочин та свідка ОСОБА_8

Таким чином, судом встановлено, що позивач усвідомлено здійснила дарування спірної квартири ОСОБА_2 і її зовнішнє волевиявлення відповідало її внутрішній волі в момент укладення договору дарування, оскільки правочин не вчинено під впливом тяжких обставин.

Позивач посилалася на те, що відповідач скористалася тяжкою обставиною і знаходячись у нотаріуса 17.12.2013 року вмовила її укласти договір дарування, а не заповіт, але із висновків Запорізької торгово-промислової палати, витягу з журналу реєстрації ЗТПП, договору від 09.12.2013 року судом встановлено, що позивач до укладення оспорюваного договору уклала договір на проведення незалежної оцінки спірної квартири з метою її відчуження за договором дарування (а.с.55, 82-83, 89-91), що свідчить про намір ОСОБА_1 укласти саме цей правочин. Зазначене також спростовується поясненнями свідка ОСОБА_3

Крім того, із копії заповіту від 15.12.2011 року та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі видно, що ОСОБА_1 усе своє майно заповідала ОСОБА_9, якій згідно копії свідоцтва про шлюб від 30.03.2013 року привласнено прізвище ОСОБА_2 (а.с.48-51).

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 203 ч. 3, 215, 233 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя