СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2627/16-ц

пр. № 2/759/2405/16

28 вересня 2016 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Семанівої Ю.В.,

за участю секретаря - Ярмощук К.А.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсними договору уступки прав по договору займу та розписки

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 з позовом про визнання недійсним договору № 1 уступки прав (цесії) по договору займу від 24.10.2012 р., визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-1/102/2012р. від 29.10.2012 р. з актом від 29.10.2012 року, визнання недійсною розписки від 25.10.2010 року на 100 000, 00 (сто тисяч) доларів США, строком повернення коштів до 31.12.2011 р., яка була надрукована кредитором ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_5, за адресою АДРЕСА_1, визнання недійсною розписки від 11.12.2006 року на 100 000, 00 (сто тисяч доларів) США, строком повернення коштів до 11.12.2007р. в зв'язку з невиконанням кредитором та пропущеним строком позовної давності. В подальшому, під час судового розгляду, позивачем було надано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно якої позивач просив суд визнати недійсним договір №1 уступки прав (цесії) по договору займу від 24.10.2012 року, визнати недійсною розписку від 25.10.2010 року на 100 000,00 (сто тисяч) доларів США, строком повернення коштів до 31.12.2011 року, яка була надрукована ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2, судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на початку жовтня 2012 року позивач познайомився з відповідачем, який позичив грошові кошти в розмірі 200 000, 00 доларів США ОСОБА_4 - своєму братові, що підтверджувалось розписками від 11.12.2006 року на - 100 000,00 доларів США, та від 25.10.2010 р. на - 100 000,00 доларів США. Після побачених двох розписок, позивач ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_3 свої послуги з метою повернення вказаного боргу, для чого, запропонував оформити у нотаріуса довіреність на нього з приводу представництва його інтересів в судах, для повернення йому боргу. Відповідач ОСОБА_3 погодився та надав позивачеві довіреність від 24.10.2012 р. терміном на один рік до 24.10.2013 р. і кошти, всього 10000,00 гривень. Наприкінці жовтня 2012 року, позивач ОСОБА_2 зазначив ОСОБА_3, що для пошуку інформації про його брата боржнику необхідно встановити все майно, яке може йому належати, з метою накладення на це майно арешту і зазначив про необхідність оплати його послуг. Враховуючи відсутність фінансових можливостей у відповідача, вони, за твердженням позивача домовились про укладення договору про уступки права вимоги по договору займа, в якому буде передбачена винагорода для позивача. Вказаний договір було укладено 24.10.2012 року. Після чого, відповідач також погодився на підписання договору купівлі продажу цінних паперів №БВ-1/102/2012 29.10.2012 року. В подальшому, відповідач не скористався своїми правами за договором купівлі-продажу цінних паперів, для переоформлення акцій ніяких дій не вчинив, у зв'язку з чим, позивач вважає вказаний договір розірваним. При цьому, позивач продовжив роботу за договором цесії. Так, за рішенням Подільського районного суду було частково задоволено позов ОСОБА_2 і стягнуто з ОСОБА_4 1 598 600,00 грн. основного боргу та 3% річних у сумі 251 779,50 грн., що разом становить 1850 379, 50 грн. В подальшому, з'ясувалось, що за ОСОБА_4 рахуються боргові зобов'язання перед ПАТ КБ «Південкомбанк» та АКІБ «УкрСиббанк» на загальну суму 1667433, 60 грн, що значно перевищує вартість майна, належного боржнику. В подальшому, ознайомившись з запереченнями боржника в суді, почав сумніватись в наявності існуючого боргу. В подальшому, відповідно до висновку експертного почеркознавчого дослідження №8615 було встановлено, що ОСОБА_4 не підписував розписку, у зв'язку з чим, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В судових засіданнях 27.04.2016, 27.05.2016, 13.06.2016, 15.07.2016, 07.09.2016, 27.09.2016 позивач та його представник підтримали позовні вимоги, позов просили задовольнити. Подальший розгляд справи позивач просив проводити у його відсутності.

Відповідач та його представник в судовому засіданні 27.04.2016, 27.05.2016, 13.06.2016, заперечували проти задоволення позовних вимог. Подали письмові заперечення на позовну заяву, де зазначали, що на їх думку, позовні вимоги є безпідставними, а позовна заява булаподана для того, щоб запобігти кримінальної відповідальності за вчинення відносно ОСОБА_3 шахрайських дій. Також представник позивача зазначила, що наразі триває кримінальне провадження за фактом вчинення позивачем шахрайських дій (а.с. 88-91). Відповідач в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_4 давав йому тільки одну розписку написану власноруч від 11.12.2006 року, інших, надрукованих розписок - не існувало. Також, відповідач зазначив, що йому не було відомо про рішення Подільського районного суду м. Києва, жодних телеграм він не підписував, заперечував розмір витрат позивача та проти задоволення позовних вимог. Відповідач підтвердив, що підписав особисто договір про уступки права вимоги по договору займа, а також, договір купівлі продажу цінних паперів, проте він не вчитувався в їх зміст, оскільки на момент підписання між ним та позивачем були довірительні відносини. Також, відповідач підтвердив, що не вчиняв жодних дій, спрямованих на реальне отримання цінних паперів у власність на підставі вказаного укладеного договору. В останні судові засідання відповідач та його представник не з'являлись, були повідомлені належним чином.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги, зазначивши, що не підписував другу розписку, подальший розгляд справи просив проводити у його відсутність.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, його представника, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків.

Відповідно до розписки від 11.12.2006 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 100 000 доларів США (сто тисяч доларів США). Копія розписки відповідає оригіналу, оглянутому в судовому засіданні(а.с. 6). Сторони в судовому засіданні не заперечували факт укладення вказаної розписки.

Також у матеріалах справи міститься копія розписки від 25.10.2010 року, згідно з якою ОСОБА_4 просить про відстрочку виконання зобов'язань по розписці від 11.12.2006 року та зобов'язується в порядку компенсації повернути ОСОБА_3 200000 доларів США, а також, бере в борг 80 000, 00 доларів США, підтверджуючи загальну суму боргу в розмірі 200 000,00 доларів США (а.с. 10). В судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечували факт укладення вказаної розписки.

При цьому, згідно з висновком експертного почеркознавчого дослідження №8615 від 25.05.2016 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4, зображення якого міститься нижче тексту поряд з прізвищем у копії розписки від його імені від 25.10.2010 року, виконаний за допомогою техніки прийомів - шляхом пере рисовки на просвіт(а.с.121-142).

Згідно з договором №1 уступки прав (цесії) по договору займу від 24.10.2012 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, сторони домовились, про передачу права вимоги за розписками від 11.12.2006 року та 25.10.2010 року, при цьому, за таку переуступку, ОСОБА_2 передає ОСОБА_4 згідно з договором купівлі-продажу акцій, акції СК «Інтер Транс Поліс» у кількості 272 акцій на суму 1637440,00 грн на протязі 10 днів з моменту підписання вказаного договору (а.с. 11).

Згідно з договором купівлі - продажу цінних паперів № БВ-1/102/2012 від 29.10.2012 року, ОСОБА_2 (продавець) зобов'язувався передати у власність ОСОБА_3 (покупець), а ОСОБА_3 зобов'язувався оплатити на умовах даного договору та прийняти цінні папери з наступними характеристиками: акції Приватного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інтер Транс Поліс», в кількості 272 штуки, при чому оплата вартості акцій в договорі передбачена шляхом зарахування переданого права вимоги коштів за борговими розписками від ОСОБА_4 згідно договору переуступки прав (цесії) від 24.10.2012 року. (а.с. 12-14).

Також, матеріали справи містять акт прийому-передачі цінних паперів до договору купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1/102/2012 від 29 жовтня 2012 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв ціні папери, які визначені наступними характеристиками: акції Приватного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інтер Транс Поліс», в кількості 272 штуки (а.с. 15).

Водночас, судовим розглядом встановлено, що фактично акції не були передані і позивач вважає вказаний договір розірваним.

Матеріали позовної заяви також містили листи від 26.10.2012 року та 01.04.2013 року ОСОБА_3 просить повернути кошти надані за розпискою ОСОБА_4 (а.с. 16, 18).

Відповідно до вказаного договору уступки права вимоги, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу. Згідно з рішенням Подільського районного суду позов ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_7 1 598 600,00 грн. основного боргу та 3% річних у сумі 251 779,50 грн., що разом становить 1850 379, 50 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3 441,00 грн. судового збору (а.с. 40-43).

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.10.2013 року ВП №40658191 відкрито провадження з виконання виконавчого листа №758/5420/13-ц про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 1853820, 50 грн.

Згідно з договором оренди землі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 користуються земельною ділянкою, яка знаходиться в АДРЕСА_3

Відповідно до довідки наданої Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 11.06.2013 року згідно матеріалів інвентаризаційної справи, право власності на будинок АДРЕСА_4, зареєстрованого за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 01.09.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Л.І., Р№219.

Відповідно до довідки наданої ПАТ КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» 26 вересня 2007 року між ПАТ «КБ «ПІВДЕНКРМБАНК» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №30-07К, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 39, 280, 59 доларів США, 59 центів. Станом на 01.07.2013 року заборгованість ОСОБА_4 складає 44 644, 64 дол. США, 64 центи (а.с. 38).

Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4, адреса: АДРЕСА_5,відкриття виконавчого провадження від 24.10.2013 року ВП №40658191 відкрито провадження з виконання виконавчого листа №758/5420/13-ц про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 1853820, 50 грн.

В подальшому, на підтвердження своїх позовних вимог та наданого обґрунтування, позивачем було надано лист від Старшого державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби щодо направлення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 31.05.2016, винесену в ході виконання виконавчого документа: виконавчий лист №758/5420/13-ц від 03.09.2013 року, що видав Подільський районний суд міста Києва (а.с.162-172).

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК.

Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

ЦК України не містить застережень, що позивачем може бути лише сторона в правочині. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Інакше це питання вирішується, якщо це передбачено спеціальною нормою ЦК.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2 ст.640 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як визначено частиною 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Водночас, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_4 не підписував розписки від 25.10.2010 року, з цим в судовому засіданні погодився і відповідач ОСОБА_3 Відтак, судовим розглядом встановлено відсутність дій, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. На підставі вищевказаного та керуючись положеннями узагальнення Верховного Суду України від 24.11.2008 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про не обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання недійсною розписки від 25.10.2010 року. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно, вказана розписка не може бути визнана недійсною.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійним.

В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його реєстрації.

Як було встановлено при розгляді справи, позивач та відповідач по справі, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, діючи добровільно, за внутрішнім покликанням, усвідомлюючи зміст, умови, значення та наслідки такої події, уклали між собою договір уступки прав (цесії) за договором займу, відповідно до умов якого відповідач передав, а позивач прийняв права вимоги, належні відповідачу на підставі розписок від 11.12.2006 року та від 25.10.2010 року та складають право вимоги від боржника суму в розмірі 200 000 гривень. Відповідно, вказаний договір не має на меті встановлення правових наслідків, оскільки істотні умови щодо змісту основного зобов'язання та посилаються на неіснуючий правочин, в якому встановлено основне зобов'язання.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов до висновку про недійсність договору договір уступки прав (цесії) за договором займу №1 від 224.10.2012 року суперечить нормам ЦК України, оскільки договір не був спрямований на настання правових наслідків, обумовлених ним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання договору недійсним ґрунтуються на підставах недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 234, 810, 811, 812 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсними договору уступки прав по договору займу та розписки - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір уступки прав (цесії) по договору займу № 1 від 24.10.2012 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі до районного суду апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ю.В. Семаніва