Ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - однокімнатною квартирою АДРЕСА_1, зняти ОСОБА_4 з реєстрації за місцем проживання у вказаній квартирі в Октябрському районному відділі ДМС України у м. Полтаві.

Зазначала, що 16лютого 1990 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, від якого вони мають доньку ОСОБА_6 Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 добровільно виселився із квартири та одружився з іншою жінкою, разом із нею проживає по АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що відповідач із 1998 року без поважних причини не проживає в квартирі, не несе жодних витрат із утримання житла і не цікавиться ним, просила позов задовольнити.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, просив усунути перешкоди в користуванні спірним житлом шляхом зобов'язання ОСОБА_3 забезпечити йому вільний доступу до квартири, надати можливість виготовлення дублікатів ключів від квартири.

Мотивував свої вимоги тим, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані він, як квартиронаймач, відповідач, їх донька та онука ОСОБА_8 Вказане жиле приміщення було надане його батьку. Після смерті батька в 1992 році його (ОСОБА_4) вже намагалися виселити, але в судовому порядку за ним визнано право користування житлом. Після розірвання шлюбу з дружиною була домовленість, що ОСОБА_3 залишається з донькою проживати в квартирі, а він матиме доступ до житла. Проте у вересні 2015 року він не зміг потрапити до квртири, оскільки колишня дружина змінила замки.

Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2016 року в задоволенні первинного позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_4 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом видачі дубліката ключів та забезпеченні доступу до квартири.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду Полтави від05 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати на сплату судового збору у розмірі 487 грн 20 коп.

Друге речення другого абзацу рішення Октябрськського районного суду м. Полтави від 17 березня 2016 року викладено в наступній редакції: «Зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди щодо користування ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 шляхом забезпечення вільного доступу до квартири, володіння та користування нею, надання можливості виготовлення дубліката ключів від квартири».

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2016 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 березня 2016 року та додаткове рішення Октябрськського районного суду м. Полтави від 05 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 з літа 1998 року. У решті позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі основне та додаткове рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судові рішення судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що з 16 лютого 1990 року до 21 вересня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_6

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4, як квартиронаймач, ОСОБА_3, їх донька ОСОБА_6 та онука ОСОБА_8 Вказане жиле приміщення було виділене для проживання батьку ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала доказів, що ОСОБА_4 вибув на постійне місце проживання та не проживає в спірній квартирі з 1998 року.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом, суд дійшов висновку про те, що відповідач не проживав в спірній квартирі за наявності неприязних стосунків з позивачем та відсутністю ключів від квартири.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове про часткове задоволення первинного позову ОСОБА_3 виходив із того, що ОСОБА_4 створив нову сім'ю та вибув на інше постійне місце проживання.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив із його недоведеності.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Посилаючись на ст. ст. 72, 107 ЖК України, ОСОБА_3 свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач тривалий час без поважних причин не проживає у спірній квартирі.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_4 втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки вибув до іншого місця проживання.

Крім того, вказавши, що відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою та вибув на інше постійне місце проживання, апеляційний суд навіть не зазначив його нову адресу.

Між тим, сам по собі факт реєстрації шлюбу з іншою особою не свідчить про обрання ОСОБА_4 іншого постійного місяця проживання.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Вирішуючи спір, апеляційний суд на порушення вимог статей 212-214 ЦПК України не встановив обставини справи, не з'ясував підстави позову, правовідносини, що склалися між сторонами, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3

Не надав суд ніякої оцінки й зібраним у справі доказам, зокрема, акту про проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі, копії медичної амбулаторної картки ОСОБА_4, копії технічних паспортів автомобілів, у яких зазначена адреса: АДРЕСА_1, довідці комунального підприємства «ЖЕО № 2» про склад сім'ї, договору про надання послуг із утримання будинків № 042833, який підписаний ОСОБА_4, а також поясненням допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, які є сусідами сторін, та ОСОБА_11, який підтвердив, що неодноразово забирав ОСОБА_4 вранці на роботу на своєму автомобілі саме зі спірної квартири.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судам слід надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

Також не може залишатись в силі рішення суду першої інстанції, оскільки на порушення вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України районний суд належним чином не роз'яснив ОСОБА_3, з огляду на обраний нею спосіб захисту порушеного права, її право уточнити свої позовні вимоги.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що з 1998 року ОСОБА_4 не користується спірним жилим приміщенням, залишив його добровільно.

Як на правову підставу вирішення спору позивачка одночасно посилалася на ст. 71, 72 та ст. 107 ЖК Української РСР.

За положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 107 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК Української РСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це у листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖКУкраїнської РСР. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

За правилами ч. 4 ст. 10 ЦПК суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадах, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції зазначені вище вимоги закону не врахував.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від березня 2016 року, додаткове рішення Октябрського районного суду Полтави від 05 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 24 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик