УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання мирової угоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

Ухвалою суду від 09 лютого 2016 позовну заяву було залишено без руху. Так, судом акцентована увага позивача на необхідності приведення позову у відповідність до вимог ст. ст. 119-120 ЦПК України, зокрема, необхідності сплати судового збору за реквізитами, які передбачені для зарахування судового збору за подачу позову до Солом`янського районного суду м. Києва. Суд акцентував увагу позивача на тому, що незважаючи на те, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва аналогічний позов йому було повернуто і роз`яснено про можливість звернутися до Солом`янського районного суду м. Києва, то слід було звернутися до Головного державного казначейства в м. Києва і отримати грошові кошти за подачу позову до Голосіївського районного суду м. Києва. Суд зазначав про неприпустимість подачі Солом`янському районному суду м. Києва оригіналів платіжних доручень із судовим збором за реквізитами іншого суду.

Крім того, суд зазнчив, що позивач всупереч п.2 ч.2 ст.119 ЦПК України не зазначив ім`я та по-батькові позивача та відповідача.

Також судом акцентована увага на наступному. Позивач просив суд розірвати мирову угоду, укладену між сторонами у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, визнану ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва 21.10.2010.

Відповідно до правового висновку ВСУ, викладеному в постанові від 23.09.2015 у справі №6-274цс15, яка згідно ст.360-7 ЦПК України підлягає до безумовного врахування судом під час постановлення рішень у справі, в разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

За своєю природою мирова угода не є договором/угодою в розумінні ЦК України, яка може бути розірвана. В даному позові сам позивач посилаючись на лист ВССУ стверджував, що мирова угода регламентується нормами процесуального законодавства, одночасно порушуючи питання про її розірвання як угоди між сторонами в розумінні норма матеріального права.

Таким чином, позивачу слід було відповідно до п.3 ч.2 ст.119 ЦПК України привести свої вимоги у відповідність до норм чинного цивільного законодавства, зазначивши вимоги, які не виконуються однією із сторін.

В разі зазначення вимог постає питання із вирішенням, чи є такі вимоги майнового чи немайнового характеру і відповідно виникає необхідність перевірки сплати судового збору.

Відповідно до п.5 та п.6 ч.2 ст.119 ЦПК України позивачу також слід було зазначити, якими обставинами він обґрунтовує невиконання умов мирової угоди і зазначити докази на підтвердження цього. В даному випадку, процесуальний закон містить імперативну вимогу «зазначити» докази, а вже їх представлення можливе і після відкриття провадження у справі.

Як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення 11 лютого 2016 року позивач отримав дану ухвалу.

Таким чином, станом на 22.02.2016 вищезазначені судом недоліки в строк не були усунені, відтак позовна заява вважається неподаною і належить поверненню позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.119-121 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання мирової угоди - визнати неподаною та повернути позивачу.

Роз'яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовом до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення .

Ухвала можу бути оскаржена через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя В.С. Кицюк