Номер провадження: 22-ц/785/4074/16
Головуючий у першій інстанції Калініченко
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 борг у розмірі 2 171 748,40 грн. та судовий збір.

В позові ОСОБА_3 посилався на те, що у 2012 р. він передав ОСОБА_4 у позику грошові кошти у сумі 100 000 доларів США, строком до 15.09.2012 року, про що власноручно відповідачем була написана відповідна розписка.

Кошти у передбачений строк відповідачем не були повернуті. Його звернення до останнього з вимогою повернути борг до позитивного результату не привели.

Відповідно до офіційного курсу НБУ 100 000 доларів США дорівнюють - 2 171748,40 грн., таким чином розмір боргу становить 2 171 748,40 грн..

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх за вказаних у позові підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, посилалась на те, що розписка не є договором позики, такий договір не укладався. ОСОБА_4 саме за договором позики грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США у ОСОБА_3 не позичав. Не знає чому у листі, який позивач називає розпискою, ОСОБА_4 зазначив, що він зобовязується повернути грошові кошти у строк - до 15.09.2012 р.. Їй не відомо чи були між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 інші договірні зобовязання чи ні.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.03.2016 р. позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики від 15.08.2012 р. в сумі 2 171 748,40 грн..

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_4 у судове засідання не зявився. Про розгляд справи був освідомлений. Надав письмові пояснення до апеляційної скарги про те, що кошти у ОСОБА_3 у позику не брав. Розписка від 15.08.2012 р. не повязана з позикою.

Представник ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги. Пояснила, що гроші були отримані ОСОБА_4 не за договором позики.

ОСОБА_3 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав. У судовому засіданні вважав необхідним скаргу відхилити, рішення залишити без змін. Посилався на те, що у лютому 2012 р. за проханням ОСОБА_4 гроші були передані ним останньому в позику, строком на шість місяців, для розвитку бізнесу. У звязку з неповерненням у встановлений строк грошей ОСОБА_4 в серпні місяці склав розписку про повернення грошей у строк - до 15.09.2012 р.. У передбачений строк гроші не повернув.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6, представники ОСОБА_3, у судовому засіданні також вважали необхідним скаргу відхилити. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилалися на те, що рішення є законним та обґрунтованим, оскільки між сторонами по справі дійсно існували правовідносини позики. Протилежного відповідач не довів.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що розписка підтверджує факт передачі ОСОБА_3 та отримання ОСОБА_4 грошей, які останній зобовязався повернути у строк - до 15.09.2012 р.. У встановлений строк гроші повернуті не були (а. с. 96 98 зворотня сторона).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 509, 525, 526, 530, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів.

Встановлено, що у лютому 2012 р. за умовами досягнутих домовленостей ОСОБА_3 передав у позику ОСОБА_4 гроші у сумі 100 000 доларів США, строком на шість місяців.

Факт передачі грошей сторони визнали і не оспорювали, а тому цей факт не підлягає доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Після настання строку повернення грошей ОСОБА_4 15.08.2012 р. склав розписку про те, що зобовязується повернути ОСОБА_3 гроші у розмірі 100 000 доларів США у строк до 15.09.2012 р. (а. с. 5). Оригінал розписки оглянуто судом першої інстанції та належним чином завірений. Апеляційний суд також оглянув у судовому засідання оригінал розписки від 15.08.2012 р..

У передбачений строк ОСОБА_4 гроші ОСОБА_3 не повернув.

Між сторонами виникли правовідносини з договору позики.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За правилами, передбаченими ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або зміна його умов не допускається, якщо це не встановлено договором або законом.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 1046, 1047, 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми на банківський рахунок позикодавця.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_4 порушив умови договору позики щодо повернення суми позики, у встановлений договором строк її не повернув, вірним є висновок суду першої інстанції про стягнення з нього на користь позивача суми боргу за договором позики.

Доводи апелянта про те, що розписка не містить даних про отримання грошей, гроші за розпискою не передавалися, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

У справі дійсно встановлено, що відносини сторін будувалися на повній довірі одна одній. Під час передачі грошей у позику у лютому 2012 р. письмовий договір або розписка не складалися. Однак, після настання у серпні 2012 р. встановленого сторонами за усними домовленостями строку повернення боргу сторонами був встановлений новий строк повернення позики до 15.09.2012 р., про що і було складено ОСОБА_4 боргову розписку. Наявність боргової розписки у позикодавця свідчить про невиконання позичальником зобовязання з повернення позики.

Верховний Суд України у правовій позиції, викладеній у постанові від 24.02.2016 р. у справі № 6-50цс16 вказав, що за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ст. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи апелянта про те, що факт укладення договору позики не може бути засвідчений показами свідків, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються наявною у справі борговою розпискою (а. с. 5).

Наявність інших правовідносин ніж позики апелянт не довів належними та допустимими доказами.

Таким чином, апелянт не надав суду доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду першої інстанції. Апеляційна скарга ОСОБА_4 є необґрунтованою, її треба відхилити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_4, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останнього у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: Л. А. Гірняк

ОСОБА_2