справа №619/791/16-ц
провадження №2/619/620/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 жовтня 2016 року Дергачівський районний суд
в складі: головуючого судді - Кононихіної Н.Ю.
за участю секретаря судового засідання - Мєщан І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дергачі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк про визнання недійсними кредитних договорів, суд -
До суду звернувся позивач ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк про визнання недійсними кредитних договорів. Із матеріалів справи вбачається , що 20 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № CNL-702/058/2006 про надання кредиту на суму 15 000 доларів США строком до 21 листопада 2016 року, за користування коштами встановлюється плата у розмірі 13,99 % річних (фіксована процентна ставка). В подальшому до Кредитного договору-1 вносилися зміни шляхом укладання додаткових угод
24 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № ML -702/606/2008 про надання кредиту па суму 15 000. дол. США строком до 24 січня 2018 року, зі сплатою 13.45% річних (5,99 % річних + FIDR - плаваюча процентна ставка). В подальшому до Кредитного договору-2 вносилися зміни шляхом укладання додаткових угод.
В листопаді 2015 року позивач дізнався про порушення свого права з боку відповідача .
Позивач вважає, що оскаржувані Кредитний договір-1 та Кредитний договір-2 містять суперечливі та дискримінаційні по відношенню до нього умови, адже при підписанні даних Кредитних договорів Відповідач не виконав умови Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-Х1І від 12.05.1991 р. , свідомо не надав ОСОБА_1 перед укладанням Кредитних договорів та після їх укладання, інформації, що передбачена п. 2 та 4 ст. 11 Закону, для того, щоб вплинути на здійснення Позичальником - ОСОБА_1 вибору щодо отримання кредитів саме у відповідача, так як побачивши реальну процентну ставку та реальний розмір абсолютного подорожчання кредиту, ОСОБА_1 міг відмовитись від отримання кредиту у Відповідача, та звернутися до іншого банку.
Тому Позивач прохав визнати недійсним Кредитний договір № CNL-702/058/2006 від 20 листопада 2006 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1. А також визнати недійсним Кредитний договір № ML -702/606/2008 від 24 січня 2008 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1.
У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги.
Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з'явився, сповіщений про судове слухання, але не з'явився без поважних причин, тому суд слухає справу в його відсутність. Повідомлення про причини неявки до судового засідання з боку представника відповідача до суду не надходило. Крім того, представник відповідача не виконав ухвалу суду про витребування доказів від 17 травня 2016 року, яку суд двічі надсилав на адресу відповідача, сповіщаючи про розгляд справи та необхідність надання доказів Тому суд вирішує справу на тих доказах, які надані у судовому засіданні, у заочному порядку.
Суд, вислухавши представника позивача, аналізуючи матеріали справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню.
У судовому засіданні встановлено:
20 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № CNL-702/058/2006 про надання кредиту на суму 15 000 доларів США строком до 21 листопада 2016 року, за користування коштами встановлюється плата у розмірі 13,99 % річних (фіксована процентна ставка). В подальшому до Кредитного договору-1 вносилися зміни шляхом укладання додаткових угод.
24 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № ML -702/606/2008 про надання кредиту па суму 15 000 доларів США строком до 24 січня 2018 року, зі сплатою 13.45% річних (5,99 % річних + FIDR - плаваюча процентна ставка). В подальшому до Кредитного договору-2 вносилися зміни шляхом укладання додаткових угод.
В листопаді 2015 року позивач дізнався про порушення свого права з боку відповідача.
Позивач вважає, що оскаржувані Кредитний договір-1 та Кредитний договір-2 містять суперечливі та дискримінаційні по відношенню до нього умови, адже при підписанні даних Кредитних договорів Відповідач не виконав умови Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-Х1І від 12.05.1991 р. , свідомо не надав ОСОБА_1 перед укладанням Кредитних договорів та після їх укладання, інформації, що передбачена п. 2 та 4 ст. 11 Закону, для того, щоб вплинути на здійснення Позичальником - ОСОБА_1 вибору щодо отримання кредитів саме у Відповідача, так як побачивши реальну процентну ставку та реальний розмір абсолютного подорожчання кредиту, ОСОБА_1 міг відмовитись від отримання кредиту у Відповідача, та звернутися до іншого банку.
У відповідності до положень ст.ст. 1054.1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.
Відповідно умов Кредитного договору-1 та Кредитного договору-2. кредит надається позичальнику на споживчі цілі. Отже, укладений сторонами Кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.
У 2005 р. до Закону України «Про захист прав споживачів», внесені зміни, якими регулюються кредитні правовідносини, тобто до 2005 року цей закон не містив норм, які б регулювали кредитні відносини. Таким чином, цей закон прямо регулює кредитні правовідносини, що склались між Позивачем та Відповідачем.
Абзац 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян - у тому числі про надання кредитів - регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно Рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 р.. у справі № 15-рп/2011, за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3, щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22. 23 статті 1,статті 11,ч.8 статті 18,ч.3 статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч.4 статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), зокрема п.3.2 встановлено, що Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.
Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту , їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.
Згідно з вказаним рішенням Коїіституціііного суду України дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Порушення Відповідачем чинного законодавства України в галузі кредитування полягає в наступному:
У ч. З ст.203 ІДК України визначено, що волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про палання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення: в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартіснії, кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний: є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів. їх частоту та обсяги: ) можливість дострокового повернення кредит) та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та. якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те. від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваг и та недоліки пропонованих схем кредитування.
Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у кредитному договорі про надання споживчого кредиту повинно зазначатися: 1) сума кредиту; 2) детальний ротне сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному - значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про падання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або. якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту: 4) право дострокового повернення кредиту: 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору: 7) інші умови, визначені законодавством.
Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у ч. д) п..2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.
Згідно п.3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за падання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредит) за рахунком (овердрафт). умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.
З и.3.2. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року , вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також мас бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.
До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитних договорів та виду забезпеченості (яким, згідно припису ч.1 кредитного договору-1 та кредитного договору-2 є іпотека), слід віднести обов'язкові умови , які урегульовують дані правовідносини зокрема. Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-1 / (падалі - Закон № 979-1V).
Ст. 1 вказаного Закону № 979-ІУ визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином. виконання якого забезпечене іпотекою.
За правилом ст.2 Закону № 979-ІУ. Договір про іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець.
Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті кредитодавцем іще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки: принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків: положення про інфляційне застереження.
Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обовязкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправ'я сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.
В супротивному випадку, відсутність в умовах спірних правочинів вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитних договорів, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.
Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає підстави для висновку, що: на дані правовідносини, окрім вимоги ст. 1054 ЦК України,ЗУ «Про захист прав споживачів»,ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і _іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору. Кредитодавець мас керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-ІУ. «щодо необхідності та обов'язку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги і а державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі».
Вище зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між Позичальником і Банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов'язковими для такого виду договорів.
В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнаним кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055). статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".
Відповідно до ч.5 ст.11. ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком с істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Однак, в порушення п.2 ч. 1ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач не надав ОСОБА_1, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування і при укладанні Кредитного договору-1, і при укладанні Кредитного договору-2. в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.
В змісті оскаржуваного Кредитного договору-1 - відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме:
всупереч вимогам п. 4 ст. 11 З У «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту і урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором;
всупереч вимогам та п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» Кредитний договір-1 не містить графіку платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом. При укладанні оскаржуваного Кредитного договору-1 сторони взагалі не підписували графіку платежів у будь-якому вигляді; не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для Позичальника; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обовязкові умови, щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх У письмовій формі, іще до укладення такого договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості , не зазначені наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. А надання цієї інформації передбачене частинами в), и), і) п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в оскаржуваному Кредитному договорі-1. і ці відомості не були офіційно оприлюднені, то відсутні підстави вважати, що Кредитний договір-1 відповідає вимогам чинного законодавства України.
В змісті оскаржуваного Кредитного договору-2 також відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме:
не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для І Позичальника; не встановлено, не розкрито та с відсутніми обов'язкові умови, щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, іще до укладення такого договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості; не зазначені наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача: податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, па які споживач мас право, або відомості про те. від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. А надання цієї інформації передбачене частинами в), и). і) п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»; крім того, формування волі Позичальника щодо укладення Кредитного договору-2 відбувалось під впливом інформації, що зазначена в Додатку №1 до Кредитного договору №МІ .-702/606/2008 від 24 січня 2008 року (Графіку платежів), яка не відповідала дійсності, а виконання спірного правочину направлено на отримання кредитором (Відповідачем по справі) прихованого прибутку та виникнення не передбачених втрат у боржника, а чому в діях Відповідача с умисел, який полягає в замовчувані реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в Додатку №1 до Кредитного договору-2 заниженої ціни у вигляді «абсолютного значення подорожчання кредиту», що зазначене в сумі 14 454,83 грн., що є неприпустимим.
Таким чином, оскаржуваний Кредитний договір-2 не відповідає зазначеним вимогам законодавства України. Банк ввів Позивача в оману щодо ціни Договору, вказавши значно меншу суму абсолютного подорожчання кредиту. Таким чином, банк свідомо ввів Позивача в оману щодо істотної умови договору 1 - його ціни. В іншому випадку вій не підписав би подібного договору на таких підставах.
У відповідності до ст. 638 ЦК. договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами визначеного Кредитного договору, зокрема, є відсоткова ставка та ціна договору.
Тому суд вважає, що під час укладення Кредитного договору-1 та Кредитного договору-2 Відповідач приховав від Позичальника (Позивача) повну та обєктивну інформацію, щодо ціни договорів, кінцевої сукупної вартості кредитів для здійснення ним. як споживачем фінансових послуг свідомого вибору.
Факт навмисного неподання банком позичальнику важливої інформації, або надання в нечіткій, незрозумілій формі, що згідно з п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону Украйні «Про захист прав споживачів» є такою, що вводить в оману .
Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Несправедливими умовами зокрема є установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. З ст. 1 8 ЗУ «Про захист прав споживачів» і відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним.
Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Ч. 1 ст.. 230. .ЦК України, передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під виливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.
Відповідно до п. 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які виливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману-є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Факт приховування важливої інформації перед підписанням договорів та невідповідність встановленим між сторонами у договорах умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку і є умислом в діях відповідача.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Мотивом обману було отримання відповідачем згоди позивача на кредитування саме у нього, та отримання прихованого додаткового прибутку.
Згідно п. 9 ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів», який передбачає, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку вій придбаває.
У даному випадку продукцією банку є кредитна послуга, інформацію про яку він зобов'язаний надати у письмовому вигляді відповідно до вимог п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Відповідно до положень ч, 1ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином.
На підставі зазначеного вище - Позивач вважає, що умови спірних Кредитних договорів суперечать нормам діючого па момент укладання законодавства України, а тому є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договорів недійсними та. відповідно як наслідок, визнання недійсними договорів іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головних.
Таким чином, під час укладення спірного Кредитного договору Відповідач приховав від Позивача повну та об'єктивну інформацію, щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення ним - як позичальником, свідомого вибору. Мотивом обману було отримання Відповідачем додаткового прибутку.
Строк позовної давності для_звернення до суду Позивачем не пропущений.
Відповідно до сі. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - не строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).
В листопаді 2015 року Позивач звернувся за консультацією до фахівця в галузі права та економіки, діяльність якого пов'язана з наданням правової допомоги, стосовно аналізу відповідності положень спірних кредитних договорів положенням законодавства України , йому було роз'яснено , що зміст вказаних кредитних договорів суперечить чисельним нормам законодавства України, а недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню відповідно до вимог ЦК України. Після чого Позивач вирішив звернутись до суду з чинним позовом для захисту своїх порушених прав.
Отже, звернення до суду відбулося в межах строку позовної давності.
Тому суд визнає недійсним Кредитний договір № CNL-702/058/2006 від 20 листопада 2006 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1. А також визнати недійсним Кредитний договір № ML -702/606/2008 від 24 січня 2008 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_1.
На підставі вказаного та керуючись ст.ст. 257, 261 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.5,10,60,208,212-215 ЦПК України, суд -
Визнати недійсним Кредитний договір № CNL-702/058/2006 від 20 листопада 2006 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1.
Визнати недійсним Кредитний договір № ML -702/606/2008 від 24 січня 2008 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_1.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Н. Ю. Кононихіна