АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 664/2059/15-ц Головуючий в І інстанції Савчак С.П.
Номер провадження 22-ц/791/628/16 Доповідач: Пузанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від «31» грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_6, діючої в інтересах дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Цюрупинська районна державна адміністрація Херсонської області як орган опіки та піклування про визнання недійсним договору дарування, визнання права на користування частиною житлового будинку та зобовязання здійснити реєстрацію місця проживання,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2015 року ОСОБА_6, діючи в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_9, про визнання недійсним договору дарування, визнання права на користування частиною житлового будинку та зобовязання здійснити реєстрацію місця проживання, зазначаючи, що вона та відповідач ОСОБА_5 є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які від дня свого народження і по цей час проживали і проживають за місцем проживання їх батьків у житловому будинку №2 по вул. Травневій в м.Цюрупинську Херсонської області.

Після розірвання зареєстрованого між нею та ОСОБА_5 шлюбу, рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02 квітня 2009 року, яке набрало законної сили, здійснено розподіл наведеного вище будинку із виділенням їй у власність 38/100 частин, а ОСОБА_5 62/100 частин.

З цього часу відповідач відмовився виділити дітям частину свого житла, а в червні 2015 року їй стало відомо про те, що 26 червня 2012 року ОСОБА_5 подарував належні йому 62/100 частин спірного будинку своїй матері ОСОБА_9, яка в свою чергу перешкоджає дітям користуватися цією частиною будинку, хоча в цьому є гостра необхідність, оскільки діти ростуть і їх потреби збільшуються.

Посилаючись на те, що відчуження відповідачем належної йому частини будинку відбулося з порушенням норм матеріального права, зокрема Закону України «Про охорону дитинства» та положень сімейного законодавства, відповідно до яких батьківські права не мають здійснюватись всупереч інтересам дитини; без отримання згоди органу опіки та піклування, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування 62/100 частин житлового будинку №2 по вул. Травневій у м.Цюрупинську Херсонської області, укладений 26 червня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Цюрупинського нотаріального округу ОСОБА_10

Визнати за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, неповнолітнім та малолітнім членами сімї власника 62/100 частин житлового будинку №2 по вул. Травневій у м.Цюрупинську, право на користування цією частиною житлового будинку нарівні із власником.

Зобовязати відповідачів зареєструвати дітей на належних власнику 62/100 частинах наведеного житлового будинку.

Рішенням суду від 31 грудня 2015 року постановлено визнати недійсним договір дарування 62/100 частин житлового будинку №2 по вул. Травневій в м.Цюрупинську Херсонської області, укладений 26 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 і посвідчений ОСОБА_10, приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу за номером в реєстрі 937.

Визнати за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, право на користування 62/100 частинами житлового будинку №2 по вул. Травневій в м.Цюрупинськ Херсонської області.

В задоволенні решта позовних вимог відмовлено.

Суд вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким у вказаній частині в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, зазначаючи, що висновки суду щодо прав дітей користуватися спірною частиною будинку не відповідають обставинам справи та положенням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6 її доводи не визнала, рішення суду просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є батьками неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 11/.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 28 лютого 2008 року, сторони, відповідно до договору купівлі-продажу від 30 березня 2001 року, придбали житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м.Цюрупинську по вул. Травневій,2, правовстановлюючий документ на який оформили на імя відповідача /а.с. 10, 12/.

З моменту придбання батьками зазначеного вище будинку разом з ними в нього вселилися і постійно там проживали та проживають їх малолітні діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8, хоча зареєстрованими в будинку не були із невстановлених судом причин.

Не встановлено судом і інше житлове приміщення, в якому були б зареєстровані діти і на таке приміщення сторони не вказують.

Обставини щодо постійного проживання дітей у спірному будинку та щодо відсутності іншого житлового приміщення, право на користування яким мали б діти, сторони визнають, тому вони відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02 квітня 2009 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та визнано за ОСОБА_6 право власності на 38/100 частин вказаного вище будинку із виділенням реально із житлового будинку двох житлових кімнат площею 11,8кв.м та 12,7кв.м (всього 24,5кв.м житлової площі), кухні площею 6,8кв.м, котельні площею 4,5кв.м, ванни площею 4,6кв.м, санвузла площею 1,0кв.м; із надвірних споруд сараю літ. «Б», 1/5 частини огорожі №5; колодязь трубчатий №1 в спільному користуванні співвласників.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 62/100 частин вказаного будинку із виділенням реально із житлового будинку двох житлових кімнат площею 16,2кв.м і 15кв.м (всього житлової площі 31,2кв.м; сіней площею 5,2кв.м, сіней площею 7,3кв.м; із надвірних будівель і споруд гараж літ. «В», підвал літ. «п/д», літній душ №3, туалет №4, 4/5 частин огорожі №5; колодязь трубчатий №1 в спільному користуванні співвласників.

Суд зобовязав сторони виконати роботи по переобладнанню житлового будинку та стягнув із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію за перевищення частки у праві власності на будинок в сумі 28997 грн. /а.с. 13-16/.

Із змісту наведеного судового рішення вбачається, що поділ будинку, який належав подружжю на праві спільної сумісної власності, відбувся без врахування права малолітніх дітей на користування житловою площею в ньому, а їх батькові ОСОБА_5, виділено приміщення, житлова площа яких в цілому перевищує виділену матері житлову площу на 6,7 кв.м.

Поділ спільного будинку здійснено без припинення права спільної часткової власності на нього.

26 червня 2012 року ОСОБА_5 подарував належні йому на праві власності 62/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що розташовані в м.Цюрупинську по вул. Травневій,2, своїй матері - ОСОБА_9, про що був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування /а.с. 39, 40/.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікунами) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно з частинами другою та третьою ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (п.3 ч.2 ст. 177 СК України).

У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Отже, укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставлю для визнання цих правочинів недійсними, як це передбачено ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року, прийнятій у справі №6-405цс15 за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст. 355 ЦПК України, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

З огляду на наведене та враховуючи, що у неповнолітнього та малолітнього синів сторін виникло право користуватися житловим будинком в цілому і питання щодо припинення цього права після поділу будинку між батьками не вирішувалося, а кожен із батьків проживає в ньому і зобовязаний передати у користування дітей майно (в тому числі житлове приміщення), яке має забезпечити їх виховання та розвиток (ст. 176 СК України), колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відчуження належної відповідачеві ОСОБА_5 частини будинку без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання оспорюваного позивачкою правочину недійсним, як це передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, посилання відповідача на ту обставину, що діти не зареєстровані в будинку, в тому числі в належній йому частині, а тому нотаріус не повинен був перевіряти наявність дозволу органу опіки та піклування на відчуження, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки саме на батьках лежить обовязок як щодо реєстрації дітей у житловому приміщенні за місцем їх проживання, так і щодо забезпечення дітей житлом.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, сам факт постійного проживання дітей у спірному будинку, який визнається відповідачами, є підставою вважати наявність згоди органу опіки і піклування на відчуження батьками належних їм часток у будинку обовязковою.

При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача на те, що, проживаючи з матірю, діти втратили право користування належною йому, ОСОБА_5, часткою в будинку, оскільки при вирішенні питання щодо реального поділу будинку батьками не було визначено порядок користування житлом дітьми.

Позивачка не отримала у власність житлових приміщень більше, ніж відповідач, з тим, щоб в них проживали їх діти, а тому останній не звільнений від обовязку забезпечити дітей житлом і повинен його (обовязок) виконувати нарівні з матірю.

Необґрунтованим колегія суддів вважає також твердження відповідача про порушення прав приватного нотаріуса Цюрупинського районного нотаріального округу ОСОБА_10, який посвідчував оспорений договір дарування, однак не був залучений до участі в справі, так як позовні вимоги ОСОБА_6 не ґрунтуються на порушенні нотаріусом закону при вчиненні нотаріальної дії. Суд у наведеній справі не вирішував питання щодо прав та обовязків нотаріуса у спірних правовідносинах.

Що ж стосується незастосування судом наслідків недійсності правочину, то така вимога жодною із сторін чи заінтересованою особою у спірних правовідносинах не заявлялася, а відповідно до ч.5 ст. 216 ЦК України застосування наслідків недійсності правочину з власної ініціативи є правом, а не обовязком суду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення в оскарженій частині ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні наведених позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 31 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий підпис ОСОБА_1

Судді: підпис ОСОБА_2

підпис ОСОБА_3

Згідно з оригіналом:

Суддя Л.В. Пузанова