АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1697/2016 Головуючий у суді першої інстанції - СіромашенкоН.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Крижанівська Г.В.,

секретар Троц В.О.,

за участю:

прокурора Олійника А.М.,

представника позивача

Шевченківської районної

у місті Києві ради Горбача В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Шевченківської районної у місті Києві ради, Київської міської ради до ОСОБА_4, Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради про визнання права власності та витребування майна,

В С Т А Н О В И ЛА:

У червні 2013 року заступник прокурора м. Києва звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати право комунальної власності в особі Шевченківської районної у м. Києві ради на нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) (в літ. А) загальною площею 116,10 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1; витребувати від відповідача ОСОБА_4 у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежилі приміщення № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) (в літ. А) загальною площею 116,10 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

В обгрунтування заявлених вимог позивач вказує, що спірні приміщення були реалізовані на аукціоні, на підставі результатів якого 20.10.2010 було укладено договір купівлі-продажу вказаних приміщень із ОСОБА_5, та за актом прийому-передачі спірні приміщення були передані останній. Рішенням господарського суду м. Києва від 11.09.2012 у справі № 18/341 визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 20.10.2010 та зобов'язано ОСОБА_5 повернути у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради спірні нежилі приміщення. Вказаним рішення було установлено, що спірне майно реалізовано за відсутності рецензованого органом державної влади або органом місцевого самоврядування акта оцінки майна та за заниженою ціною, чим спричинено шкоду інтересам держави.

Водночас, ОСОБА_5 відчужила спірні нежилі приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2012 із ОСОБА_6, у зв'язку з чим постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2013 у справі № 18/341 було скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2012 в частині зобов'язання ОСОБА_5 повернути приміщення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

За таких обставин, посилаючись на те, що оскільки рішення про продаж нежилих приміщень за заниженою ціною Шевченківською районною в м. Києві радою не приймалося, це свідчить про відсутність належного волевиявлення первісного власника майна. Тому, оскільки за рішенням суду договір купівлі-продажу нежилих приміщень визнано недійсним, вказані обставини є підставою для висновку про вибуття майна проти волі його власника, тому відповідно до вимог закону спірні приміщення підлягають витребуванню у теперішнього власника приміщень (відповідач ОСОБА_4 набув право власності на спірні приміщення на підставі рішення суду у справі № 2610/15098/2012 за рахунок іпотечного договору із ОСОБА_6.), у відповідності з приписами ст. 388 ЦК України.

Справа неодноразово переглядалась судовими інстанціями.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.02.2014 в позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 рішення суду першої інстанції змінено в частині правового обґрунтування підстав для відмови у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.09.2014 рішення апеляційного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 11.02.2015 ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.09.2014 скасовано і направлено справу на новий касаційний розгляд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.02.2014 та рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, судова колегія касаційної інстанції, з урахуванням правової позиції ВСУ, вказала на необхідність звернення уваги на те, що нерухоме майно, яке є предметом даного спору, було предметом спору про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності на нього, проте дійсний власник не був стороною зазначеного правочину та не був учасником вищезазначеного судового розгляду. Крім того, в межах судового процесу про визнання дійсним договору іпотеки не відбулося примусового вилучення майна у дійсного власника з подальшим його продажем в порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.09.2015 позов задоволено. Визнано право комунальної власності в особі Шевченківської районної у місті Києві ради на нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) (в літ. А) загальною площею 116, 10 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. Витребувано від ОСОБА_4 у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) (в літ. А) загальною площею 116, 10 кв.м за адресою: АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідачаподав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Посилається на те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, право власності перейшло до нього на підставі відплатної цивільної угоди, дійсність якої підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили. При цьому, факти встановлені рішеннями інших судів у інших справах не підлягають повторному доказуванню.

Прокурор та представник Шевченківської районної у місті Києві ради в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Відповідачі повторнов судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно вибуло зі складу майна територіальної громади м. Києва поза її волею та без належних правових підстав.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що Рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради VIII сесії V скликання від 29.09.2009 № 736 «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва» включено до переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні у тому числі нежитлове приміщення площею 121,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.06.2010 у справі № 30/165 зобов'язано Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради виконати рішення Шевченківської районної у м. Києві ради № 736 від 29.09.2009 шляхом проведення приватизації через продаж на аукціоні приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 121,1 кв.м.; визнано за територіальною громадою Шевченківського району міста Києва в особі Шевченківської районної у м. Києві ради право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) в літ. А за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 116,10 кв.м.

20.10.2010 Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради в особі в.о. начальника управління ОСОБА_7 (далі - Продавець) та ОСОБА_5 (далі - Покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні. За даним договором Продавець передав у власність Покупця нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) загальною площею 116,10 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Факт передачі об'єкту договору купівлі-продажу ОСОБА_5 підтверджується актом прийому-передачі приміщення від 22.10.2010.

В подальшому, 18.05.2012 на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень ОСОБА_5 продала спірні нежилі приміщення ОСОБА_6

В свою чергу, 01.06.2012 між ОСОБА_6 (Іпотекодавець) та ОСОБА_4 (Іпотекодержатель) було укладено в простій письмовій формі договір іпотеки нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19 (в літ. А) загальною площею 116,10 кв.м.; розташовані за адресою: АДРЕСА_1, які належать Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу № 630 від 18.05.2012.

На підставі вищевказаного договору іпотеки, в порядку реалізації вказаного права на задоволення своїх вимог по договору позики за рахунок предмета іпотеки, Іпотекодавець передав у власність Іпотекодержателя нежилі приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19 (в літ. А) загальною площею 116,10 кв.м.; розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного, суду м. Києва від 13.07.2012 у справі №2610/15098/2012 визнано дійсним договір іпотеки, укладений 01.06.2012 між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 стосовно нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19 (в літ. А) загальною площею 116,10 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1, які належать Іпотекодавцю ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2012; визнано за ОСОБА_4 право власності на вищевказані нежилі приміщення.

Разом з тим, рішенням Господарського суду м. Києва від 11.09.2012 у справі № 18/341 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави, територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, Шевченківської районної у м. Києві ради, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності про визнання договорів недійсними, визнання права власності та повернення майна було частково задоволено позовні вимоги та визнано недійсним з моменту укладення договір від 20.10.2010 купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні, загальною площею 116,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ОСОБА_5; зобов'язано ОСОБА_5 повернути у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19) (в літ. А) загальною площею 116,1 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2013 рішення Господарського суду м. Києва від 11.09.2012 у справі № 18/341 було скасовано частково, а саме: відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання ОСОБА_5 повернути у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради вищевказані нежитлові приміщення, оскільки в той час право власності на майно перейшло від ОСОБА_5 до ОСОБА_6 В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що органу, який представляє територіальну громаду м. Києва (Шевченківській районній у м. Києві раді, Київській міській раді) не було відомо про розгляд Шевченківським районним судом м. Києва справи № 2610/15098/2012, предметом якої є визнання права власності на спірні приміщення за договором іпотеки за ОСОБА_4, і вона не була залучена до участі у даній справі.

Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, подальший перехід права власності на спірні приміщення від ОСОБА_5 до ОСОБА_6, а згодом і до ОСОБА_4 не можна вважати законним, що підтверджено, зокрема і в ході вирішення адміністративної справи №2а-16854/12/2670 за позовом ОСОБА_6 до Київської міської ради, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання протиправним та нечинним рішення КМР від 02.12.2010 про затвердження переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні (рішення стосовно спірних приміщень).

Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того що, оскільки добросовісне набуття відповідно до ст. 388 ЦК України, можливе лише тоді коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави.

На підставі положень статтей 387, 388 ЦК України, власнику надається право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Вимога титульного володільця про визнання права власності є додатковою до вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння і є такою, що супроводжує віндикаційний позов.

Отже, встановивши на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2013 у справі №18/341, що право власності на нежитлове приміщення з № 1 по № 10 (групи приміщень № 19)(в літ. А) загальною площею 116,1 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, вибуло зі складу майна територіальної громади м. Києва, поза її волею та без належних правових підстав, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову про визнання права власності та витребування майна від ОСОБА_4 у комунальну власність територіальної громади м. Києва, оскільки в даному випадку дійсний власник майна не був стороною правочину та учасником судового процесу про визнання дійсним іпотечного договору та визнання права власності на майно. Окрім того, в межах цього процесу не відбулось примусове вилучення майна у дійсного власника із подальшим продажем в порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювалось рішень щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено, відтак доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставними, висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Шевченківської районної у місті Києві ради, Київської міської ради до ОСОБА_4, Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради про визнання права власності та витребування майна- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

Г.В.Крижанівська