АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/893/16 Головуючий 1-інст. ОСОБА_1 Справа № 645/6715/15-ц Доповідач Зазулинська Т.П.
Категорія: право власності
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

суддів КРУГОВОЇ С.С.,

ОСОБА_2,

секретаря Пруднікової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про припинення права спільної сумісної власності, визначення розміру часток, припинення зобов"язання, визнання права спільної часткової власності,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Фрунзенського районного суду міста Харкова з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_7, ОСОБА_6 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (далі квартира) , що виникла на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1996 року, реєстр.№ 8-96-78936; припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири, що виникла на підставі договору дарування від 24.01.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8, реєстр.№ 864.

Визнати право спільної часткової власності на квартиру, виділивши ОСОБА_7 - 1/2 частину, ОСОБА_6 і ОСОБА_5- по 1/4 частині - кожній.

Зобов"язання щодо повернення йому ОСОБА_7 суми боргу за договором позики від 05 січня 2014 року, на суму, еквівалентну 140000,00 грн. припинити;.

Припинити право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири за ОСОБА_7

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 05 січня 2014 року за угодою позики передав ОСОБА_7 у борг 140000,00 грн., які останній мав повернути йому не пізніше 31 жовтня 2014 року за адресою: АДРЕСА_2 та підтвердив вказані зобов"зання розпискою, проте у визначений строк їх не виконав.

Вказував, що між ним та відповідачем ОСОБА_7 в цілому досягнута домовленість щодо припинення права власності на частку останнього у квартирі АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики, але частку вказаного відповідача у спільній сумісній власності на квартиру необхідно визначити у судовому порядку.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2015 року у задоволленні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції як незаконне та необгрунтоване та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

В обгрунтування скарги посилається на безпідставність висновку суду про відсутність у нього права на захист в обраний у позові спосіб та невідповідінсть його приписам ч.2 ст.372 ЦК України.

Вказує, що відповідачі у суді не оспорили свої частки. Зазначає, що відповідно до ч.1 ст.371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення, може пред"явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягненняи на неї.

Також посилається на те, що у відповідності до п.2 ч.1 ст.436 ЦК України право власності може бути припинено у разі відмови власника від права власності. Зобов"язання ж припиняється на підставах, визначених, зокрема, договором (ч.1 ст.598 ЦК) Законодавство передбачає припинення зобов"язання також шляхом домовленості сторін про передання боржником кредиторові відступного ( грошей, іншого майна тощо) (ст.600 ЦК ).

Вважає, що суд першої інстанції невірно визначився з нормами права, не застосувавши наведені та застосувавши ті, які не підлягали застосуванню.

Сторони в засідання апеляційного суду не з"явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялись у відповідності до вимог ЦПК України.

Враховуючи, що позивачем судова повістка про виклик до апеляційного суду на 10 год.30 хв. 16.02.2016 року одержана особисто 25.01.2016 року і клопотань про відкладення справи розглядом він не подавав, колегією суддів у відповідності до ст.305 ЦПК України прийнято рішення про розгляд справи без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги і матеріали справи колегія суддів доходить висновку, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи убачається, що квартира АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1996 року. реєстр.№ 9-96-78936 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6 (а.с.12-13)

За нотаріально посвідченим договором дарування від 24.01.2001 року ОСОБА_9 і ОСОБА_7 подарували належні їм на праві спільної сумісної власності 2/4 частини вказаної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5( а.с.6-7).

До позовної заяви ОСОБА_3 додав копію розписки, за змістом якої ОСОБА_7 одержав від ОСОБА_3Г 140000,00 грн., зобов"язавшись повернути грошові кошти останньому у вказаному розмірі не пізніше 31 жовтня 2014 року за адресою: АДРЕСА_4

Крім того, в розписці ОСОБА_7 зазначено про згоду про те, що йому відомі наслідки неповернення позики у встановлений в розписці строк у відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України і він з ними згоден.

Відповідачі проти позову не заперечували, справу просили розглянути без їх участі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача боргу за договором позики в розмірі 140000,00 грн., а також з того, що спірне нерухоме майно не було передано в іпотеку та не є предметом застави та дійшов висновку, що звернення стягнення на це майно могло мати місце лише в процесі здійснення виконавчих дій щодо примусового стягнення боргу на підставі відповідного судового рішення.

Також суд вважав, що у позивача відсутнє право вимагати визначення часток відповідачів у праві власності на квартиру, співвласником якої він не є та дійшов висновку про безпідставність вимог позивача про припинення права власності ОСОБА_7 на підставі п.2 ч.1 ст.346, ч.2 ст.548, ст.600 ЦК України за відсутністю відомостей про внесення до Державного реєстру прав власності відповідного запису про відмову від права власності за заявою вказаної особи, договору між сторонами про припинення зобов"язань за договором позики.

Колегія суддів вважає, що вказані висновки суду грунтуються на законі, відповідають обставинам справи і доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Частиною 1 статті 357 і ст.600 ЦК України визначено, що частки у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Зобов"язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного ( грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки і порядок передання відступного встановлюється сторонами.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Між тим, вище встановлені у справі обставини свідчать про відсутність спору щодо рівності часток відповідачів у праві спільної сумісної власності на квартиру, тому посилання позивача на те, що це питання може бути вирішено тільки у судовому порядку суперечить приписам ч.1 ст.357 ЦК України.

Обставин, які б свідчили про неможливість укладення між позивачем і відповідачем ОСОБА_7 в позасудовому порядку договору про передання відступного у відповідності до приписів ст.600 ЦК України в позові також не зазначені.

Заявивши вимоги про визнання за ним права власності на частку належного відповідачу ОСОБА_7 майна в рахунок заборгованості останнього за договором позики, позивач не зазначив вартість цього майна. Оцінка квартири не здійснювалась і вартість частки, що належить ОСОБА_7 не визначалась. Також позивач не зазначив чи припиняться у разі задоволення позову визначені розпискою зобов»язання відповідача ОСОБА_7 щодо сплати грошової суми відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України.

Колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не свідчать про додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, що у відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.ст.313,314,315,317,319,324 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий (підпис) Т.П.Зазулинська

Судді (підпис) С.С.Кругова

(підпис) ОСОБА_2