Справа № 128/4734/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

05.02.2016 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі

головуючого судді: Гриценко І.Г.,

при секретарі: Кіяниця А.О.

за участі позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

відповідача : ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевкзаним позовом, який мотивує тим, що йому на праві приватної власності, на підставі свідоцтва № 1720 про право особистої власності на належить житловий будинок - садиба під № 12 по 3-му провулку Шевченка с. Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області.З 2003 року по 2011 рік в даному будинку в якості квартирантів, без будь якої оплати та винагороди, за його усною згодою, проживав син позивача ОСОБА_6 та колишня невістка ОСОБА_427 грудня 2011 року за рішенням Вінницького районного суду Вінницької області у справі № 2-2111/11 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був розірваний.На даний час в цьому будинку в якості квартирантів, за усною його згодою проживають син ОСОБА_6 з другою дружиною ОСОБА_7, а позивач з своєю дружиною проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1.У жовтні місяці 2015 року позивач був викликаний в судове засідання Вінницького районного суду Вінницької області в якості свідка у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.В судовому засіданні він довідався про те, що його син ОСОБА_3 написав 18.08.2014 року своїй дружині розписку про те, що він зобов'язується виплатити 6000 доларів США ОСОБА_4, як компенсацію за ніби-то належну їй 1/3 (одну третю) частку в спільному майні подружжя, а саме: за здійснене поліпшення будинку № 12 по 3-му провулку Шевченка с. Вінницькі Хутори -добудову будинку, будівництво сараю, криниці, огорожі, воріт, підведення газу та водопостачання. Ні ОСОБА_3 ні ОСОБА_4 ніякого відношення до даного приватного будинку № 12 по 3-му провулку Шевченка с. Вінницькі Хутори Вінницького району не мають. Усі здійснені поліпшення в зазначеному будинку, добудови, будівництво сараю, криниці, огорожі, воріт, підведення газу та водопостачання проводились за власні кошти та збереження позивача. Позивач вважає, що дана розписка має похідний характер від договору. На підтвердження зобов'язань повинен бути договір, а на підтвердження факту передачі грошей, речей або майна - розписка. Про який договір ішла мова у розписці залишається невідомим, чи передавались ОСОБА_3 гроші, речі або майно з боку ОСОБА_4, однозначно - ні. Також позивач вказує на те, що його син та невістка уклали заздалегідь недійсний правочин предметом якого стало його приватне майно. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 постійно виникали сварки із-за поділу спільного, як вважала невістка, нажитого у шлюбі майна подружжя. До влаштування сварок та скандалів ОСОБА_4 задіювала свою маму, ОСОБА_8, яка в різних громадських місцях обзивала ОСОБА_9 нецензурною лайкою, принижувала його як чоловіка та учителя загально-освітньої школи. Для цього відвідувала школу та влаштовувала там суперечки, вимагаючи при цьому сплатити ОСОБА_4 гроші за спільно нажите у шлюбі з ОСОБА_3 майно. Позивач думає, що саме під таким морально-психологічним тиском ОСОБА_3 і написав розписку ОСОБА_4 про те, що поверне їй 6000 доларів США в якості компенсації за спільно нажите з нею у шлюбі майно, щоб таким чином мати спокійний спосіб життя. З розписки написаної ОСОБА_3 та прийнятої в якості зобов'язання майнового характеру вбачається, що сторони фактично уклали удаваний правочин - договір про взаємну згоду на: поділ майна подружжя, що є правом спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на вищезазначене, позивач звернувся з даним позовом до суду, який просить задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав викладених у ньому, просили задовольнити його в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 позов батька визнав повністю.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник- адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнали. Пояснили, що позов задоволенню не підлягає, так як позивач не є належною стороною щодо оспорюваної розписки написаної ОСОБА_3

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши позовну заяву та додані до неї документи встановив факти на відповідні їм правовідносини.

Так, дійсно з копії свідоцтва №1720 вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок під № 12 по 3-му провулку Шевченка, села Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області (а.с.7,17).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27.12.2011 року шлюб між відповідачами розірваний (а.с.8).

З копії розписки від 18.08.2014 року вбачається, що ОСОБА_3 зобов'язався виплатити ОСОБА_4 6 000 доларів США, як компенсацію за належну їй 1/3 частку в спільному майні подружжя, а саме за здійснене поліпшення будинку №12 по 3-му провулку Шевченка, села Вінницькі Хутори, Вінницького району Вінницької області, а саме добудова будинку, будівництво сараю, криниці, огорожі, воріт, підведення газу та водопостачання. Також ОСОБА_3 зобов'язався повернути дані кошти в строк до 01.11.2014 року або передати їй у власність 7 соток земельної ділянки, що знаходиться за адресою с. Лука Мелешківська, вул. Макаренка, 40, Вінницького району Вінницької області.

З позовної заяви вбачається, та не заперечується сторонами, що між відповідачами існує спір про поділ майна подружжя .

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Отже, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України» № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено правочином.

Судом встановлено, що розписка від 18.08.2014 року про зобов'язання ОСОБА_10 вчинити певні дії, не є дією позивача, він не є стороною оспорюваного правочину і взагалі позивач не є учасником даного зобов'язання спрямованого на набуття, зміну або припинення будь-яких цивільних прав та обов'язків, позивач звернувся до суду з можливою ймовірністю того, що колись будуть порушуватись його права на будинок, який належить йому на праві власності.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку .Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Оскільки позивач та представник позивача наполягали на тому, щоб суд визнав недійсною розписку, суд зазначає, що за правилами недійсності правочинів він при наявності доказів може бути визнаний недійсним за позовом кого-небудь із сторін розписки. Позивач же не є стороною у оспорюваній розписці. Не можна визнавати недійсними документи, які за своїм змістом не є правочинами, тобто в даному випадку розписку недійсною.

Оспорювана розписка могла бути лише доказом при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя, при вирішенні якого суд зобов'язаний дати оцінку вказаному документу.

Як вбачається з позовної заяви позивач вказує на те, що розписка була написана відповідачем ОСОБА_1 під тиском його тещі, але такі доводи суд не бере до уваги, оскільки вони не були підтверджені жодними об'єктивними доводами.

Враховуючи положення статті 231 Цивільного кодексу України, застосування морально-психологічного тиску, не може бути підставою для визнання правочину недійсним, оскільки правочин може бути визнаний недійсним за статтею 231 ЦК України лише у випадку доведення обставин вчинення правочину особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного (а не морально-психологічного) тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

Виходячи із назви ст. 231 ЦК України «Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства» психічний тиск як вид насильства має виражатися в незаконних діях, наявність яких не встановлена у діях відповідача ОСОБА_4

У зв'язку з наведеним суд приходить до однозначного висновку про безпідставність позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Вирішуючи спір суд врахував загальні засади судочинства справедливість, добросовісність і розумність ( ст. 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У зв'язку з тим, що судом було відмовлено у задоволенні позову,тому відповідно до вимог ст.88 ЦПК України не підлягає стягненню з відповідача розмір сплаченого при подачі позову судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 11, 202, 203, 215, 231, 638, 640, 509, Постановою №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 11, 60, 88, 208, 209, 212 -215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: