АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Адвокатського бюро «Василика В.В.» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Адвокатського бюро «Василика В.В.» про повернення безпідставно набутого майна та стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання, -

УСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 761/6928/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1985/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
У березні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Адвокатського бюро «Василика В.В.» про повернення безпідставно набутого майна та стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 листопада 2013 року між ним та Адвокатським об'єднанням «Адвокатська контора «Василик і Євстігнєєв», правонаступником якого є Адвокатське бюро «ВасиликаВ.В.», було укладено договір строком дії до 31 грудня 2014 року, за умовами якого Відповідач зобов'язувався укласти від власного імені за рахунок Позивача з третіми особами договори про відступлення права вимоги до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке», після чого відступити такі права вимоги Позивачеві. 21 листопада 2013 року, на виконання умов Договору, Позивач сплатив на рахунок Відповідача 43 571 грн. 49 коп. в якості компенсації витрат повіреного за Договором. Однак, Відповідач, у свою чергу, взяті на себе зобов'язання за Договором не виконав, у зв'язку з чим Позивач неодноразово направляв на адресу Відповідача заяви про відмову від Договору та вимоги повернути йому сплачені ним за Договором кошти у сумі 43 571 грн. 49 коп. Оскільки вказані вимоги залишилися без реагування з боку Відповідача, який прострочив виконання грошового зобов'язання, посилаючись на статтю 625 Цивільного кодексу України, просив стягнути із Відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, а саме стягнути із Відповідача на його користь 43 571 грн. 49 коп. основного боргу та 71 грн. 62 коп. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, а також відшкодувати судові витрати, пов'язані із розглядом справи. В подальшому Позивач уточнив позовні вимоги та просив суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача на його користь додатково до заявлених позовних вимог 14 381 грн. 44 коп. інфляційного збільшення та 333 грн. 05 коп. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 до Адвокатського бюро «Василика В.В.» про повернення безпідставно набутого майна та стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання задоволено у повному обсязі. Стягнуто із Адвокатського бюро «Василика В.В.» (Код ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) кошти у розмірі 58 941 (п'ятдесят вісім тисяч дев'ятсот сорок одна) гривню 19 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Адвокатське бюро «Василика В.В.» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що при його ухваленні, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що Відповідачем було виконано свої зобов'язання за договором № 0008/13 від 20.11.2013 p., а отже є незаконним застосування судом першої інстанції положень ч.1 та 2 ст. 1212 ЦК України до правовідносин між сторонами, оскільки заява Позивача про відмову від договору була заявлена після вже фактичного виконання Відповідачем його умов.

Зазначає, що представник відповідача не зміг подати докази виконання Договору № 0008/13 від 20.11.2013 р. при розгляді справи в суді першої інстанції, оскільки підприємство змінило адресу розташування, і надання договорів за 2013 рік потребувало тривалого часу.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та Адвокатським об'єднанням «Адвокатська контора «Василик і Євстігнєєв», правонаступником якого є Адвокатське бюро «Василика В.В.», було укладено Договір № 0008/13, за умовами якого Адвокатське об'єднання «Адвокатська контора «Василик і Євстігнєєв», Діючи за рахунок ОСОБА_2 зобов'язалося укласти від власного імені договори про відступлення права вимоги (заміна кредитора у зобов'язанні) до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Княжицьке» з третіми особами з метою придбання таких вимог ОСОБА_2, з подальшим відступленням таких прав вимоги ОСОБА_2. Договором встановлено строк його дії до 31 грудня 2014 року (а.с. 3-4).

Також встановлено, що 21 листопада 2014 року на виконання умов вищезазначеного договору, позивач сплатив на рахунок відповідача 43 571 грн. 49 коп., що підтверджується квитанцією № 202110014 від 21 листопада 2013 року (а.с. 5).

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін).

За змістом ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (належне виконання)

Відповідно до ч. 1-3 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не притупив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що взяті на себе зобов'язання за договором відповідачем не виконано.

Як вбачається з матеріалів справи, строк дії Договору закінчився 31 грудня 2014 року, проте, відповідач свої зобов'язання за ним не виконав, тому суд першої інстанції приходить до висновку, що підстава на якій позивачем було передано відповідачу кошти у сумі 43 571 грн.49 коп.-відпала.

Також враховано судом першої інстанції, що відповідно до пункту 4.2 договору, у випадку невиконання або належного виконання своїх зобов'язань за договором винна сторона несе відповідальність у відповідності до чинного законодавства України.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК. України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що за підрахунками позивача, перевірених судом, заборгованість відповідача перед позивачем за невиконання умов договору становить 58 357 грн. 60 коп., з яких 43 571 грн. 49 коп. - повернення сплачених позивачем коштів згідно з умовами договору, 404 грн. 67 коп. -3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання та 14 381 грн. 44 коп. інфляційна складова боргу.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Зокрема доводи апелянта про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підглядають, оскільки позивачем були повністю виконані зобов'язання за договором № 0008/13 від 20.11.2013 року, тому є незаконним застосування судом першої інстанції положень ч.1-2 ст. 1212 ЦК. України до правовідносин між сторонами, оскільки заява позивача про відмову від договору була заявлена після вже фактичного виконання відповідачем вищезазначеного договору.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Адвокатського бюро «Василика В.В.» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: