Справа № 473/450/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"18" лютого 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Вуїва О.В.,

при секретарі Заблоцькій М.М.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання частково недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з таким позовом в якому (з врахуванням подальших уточнень) вказував, що 15 липня 2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є відповідач) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав позивачу на споживчі потреби кредитні кошти в загальному розмірі 26 360 доларів США на строк до 14 липня 2023 року, а останній зобовязався вчасно частинами повертати кредит згідно узгодженого графіку, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 14 % річних від суми залишку заборгованості по кредиту, а в разі користування коштами понад встановлений в договорі строк - проценти в подвійному розмірі від базової ставки (28 % річних), які нараховуються на прострочену суму.

Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобовязань позичальником є його обов'язок сплачувати банку неустойку (штраф, пеню), а також право банку вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту.

Також кредитним договором визначено, що встановлена процентна ставка підлягає щомісячному перегляду відповідно до його умов, разом з тим банк має право змінювати процентну ставку в сторону збільшення в разі настання обставин, передбачених договором.

ОСОБА_1 стверджував, що деякі умови кредитного договору з врахуванням видачі кредиту в іноземній валюті та значного знецінення національної валюти України є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, зокрема щодо подвоєння процентної ставки по договору (п. 1.3.1 договору), оскільки фактично встановлюють не плату за користування коштами, а додаткову фінансову санкцію за неналежне виконання зобов'язання та створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача кредитних послуг, а також умови щодо можливості одноосібного перегляду (в тому числі збільшення) банком процентної ставки (п.п. 1.3.1, 10.2), оскільки встановлюють дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки.

В зв'язку з цим позивач просив визнати недійсними п.п. 1.3.1, 10.2 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 15 липня 2008 року в судовому порядку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 свої вимоги підтримали в повному обсязі. Стверджували, що про наявність несправедливих умов позивач дізнався нещодавно, коли банк почав вимагати від нього внесення коштів в більшому розмірі, ніж передбачено умовами договору. В іншій частині надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказуючи на те, що кредитний договір в повній мірі відповідає вимогам закону та на час його укладення відображав очікування, а також відповідав внутрішній волі сторін. Доводи сторони позивача про несправедливість умов договору вважала надуманими, зокрема щодо подвоєння процентної ставки по договору, яка була узгоджена сторонами при укладенні кредитного договору, а не встановлена (збільшена) одноосібно банком в процесі його виконання (як вказує ОСОБА_1О) та свідчить про узгодження сторонами окремої плати за користування кредитними коштами понад узгоджений в договорі строк.

Доводи про несправедливість умови договору щодо можливості одноосібного перегляду (в тому числі збільшення) банком процентної ставки вважала повязаними з неправильним розумінням ОСОБА_1 її змісту, оскільки така зміна здійснюється за передбаченою процедурою, зокрема може бути лише ініційована банком за наявності обєктивних, незалежних від волі відповідача обставин, проте не може бути реалізована без згоди позичальника, тобто реалізується виключно за взаємною згодою сторін.

Посилання позивача на обумовлений знеціненням національної валюти України дисбаланс прав та обовязків сторін вважала такими, що не заслуговують на увагу, оскільки валютні ризики (ризики подорожчання чи здешевлення валюти) покладаються на сторони договору.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що 15 липня 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є відповідач) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав позивачу на споживчі потреби кредитні кошти в загальному розмірі 26 360 доларів США на строк до 14 липня 2023 року, а останній зобовязався вчасно частинами повертати кредит згідно узгодженого графіку, а також щомісячно сплачувати проценти за користування ним в розмірі 14 % річних від суми залишку заборгованості по кредиту, а в разі користування коштами понад встановлений в договорі строк - проценти в подвійному розмірі від базової ставки (28 % річних), які нараховуються на прострочену суму (п. 1.3.1).

Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобовязань позичальником є його обов'язок сплачувати банку неустойку (штраф, пеню), а також право банку вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту.

Також кредитним договором визначено, що встановлена процентна ставка підлягає щомісячному перегляду відповідно до його умов, разом з тим банк має право змінювати процентну ставку в сторону збільшення в разі настання обставин, передбачених договором (п.п. 1.3.1, 10,2).

Аналізуючи доводи сторін, суд виходить з наступного.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Згідно ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (на які посилається сторона позивача) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Загальний перелік умов договору, віднесених до категорії несправедливих, викладений в ч. 3 ст. 18 цього Закону та не є вичерпним.

Позивач стверджував, що умова щодо подвоєння процентної ставки по кредитному договору (п. 1.3.1 договору) є несправедливою, оскільки передбачає збільшення ставки без його згоди та має ознаки додаткової фінансової санкції нарівні з умовами про сплату неустойки за порушення зобовязань, створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Проте таке твердження є хибним, подвійна ставка від базової (28 %) була наслідком не одноосібного рішення кредитодавця про збільшення розміру плати за користування кредитом, а була чітко зафіксована в договорі під час його укладення та погоджена сторонами.

Вказана ставка була результатом домовленості сторін про встановлення окремої плати (а не відповідальності) за користування кредитом понад строк, встановлений в договорі.

Тобто сторони під час укладення узгодили між собою та зафіксували в договорі, що плата за користування кредитом буде диференційованою 14 % річних за користування коштами протягом узгодженого в договорі строку, подвійна ставка (28 %) в разі продовження користування кредитом (його частиною) понад узгоджений в договорі строк, нарахування вказаних процентів здійснюється на прострочену суму кредиту.

Водночас з договору вбачається, що нарахування неустойки (пені) за порушення строків повернення кредитних коштів на відміну від нарахування процентів є правом банку, тобто необовязковим платежем.

Пояснення осіб, що беруть участь в розгляді справи та матеріали справи (а.с. 43-57) свідчать про те, що ОСОБА_1 не тільки підписанням договору, а й дією погодив введення диференційованої процентної ставки, оскільки періодично, починаючи з червня 2009 року вносив плату за прострочену частину кредиту за ставкою 28 % річних.

Верховний Суд України у правовому висновку від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначав, що аналізуючи норму ст. 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

При цьому суд, визнаючи умову договору несправедливою, повинен чітко встановити відповідні ознаки, зазначені в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте таких ознак з врахуванням домовленості та подальших дій сторін позивачем не зазначено, а судом не встановлено.

Що стосується доводів про наявність в договорі умов щодо можливості одноосібного перегляду (в тому числі збільшення) банком процентної ставки та наявності дискримінаційних правил зміни такої ставки, то суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1.3.1 договору розмір процентної ставки можу бути переглянутий банком відповідно до умов договору.

Проте вказаний пункт слід тлумачити в сукупності з п. 10.2 договору, який передбачає підстави та процедуру такого перегляду.

Зокрема згідно цього пункту банк має право лише ініціювати зміну процентної ставки, а не встановлювати одноосібно, як про це вказував позивач. З такою ініціативою відповідач має право звернутися до ОСОБА_1 лише у передбачених договором випадках. При цьому зміна передбачає ряд обовязкових етапів:

1)банк встановлює наявність передбачених договором обставин, які є підставою для збільшення процентної ставки та приймає рішення про ініціювання збільшення ставки;

2)банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення належним чином повідомляє позичальника про встановлення нової ставки та дату початку її дії. Нова ставка починає діяти з дати, зазначеної в повідомленні без укладення окремої угоди сторонами;

3) позичальник може не погодитися з новою процентною ставкою, направивши в строк, не пізніше ніж за 7 календарних днів до дня введення ставки свої заперечення проти неї. В цьому разі процентна ставка банком не підвищується. В разі відсутності заперечень позичальника ставка вважається погодженою;

4)про збільшення процентної ставки банк протягом 7 календарних днів з дати її введення додатково інформує позичальника з зазначенням інформації про її розмір та дату введення.

Тобто процентна ставка може бути збільшена виключно з передбачених договором підстав та за взаємною згодою сторін, що дозволяється положеннями ст.ст. 611, 651, 652 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» (п. 3 ч. 5 ст. 11).

Договором визначено ряд виключних, незалежних від банку обставин, які можуть спричинити ініціювання зміни розміру процентної ставки, зокрема: порушення позичальником кредитної дисципліни; погіршення його фінансового стану; здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами або кредитами; зміни в грошово-кредитній політиці НБУ (згідно переліку).

Посилання ОСОБА_1 на значне знецінення національної валюти України з моменту укладення кредитного договору не приймаються судом до уваги, оскільки валютні ризики при виконанні кредитних зобовязань в іноземній валюті покладаються на сторін такого договору.

Інших підстав для визнання кредитного договору в цілому або частково недійсним позивач не зазначав, а тому суд їх не розглядав.

За встановленого, враховуючи необґрунтованість вимог, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України з врахуванням розяснень, наданих Верховним Судом України в ухвалі від 16 січня 2016 року по справі 6-3084ц15 (в частині розяснення питань щодо сплати споживачем судового збору) з ОСОБА_1 на користь держави слід стягнути 551,20 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання частково недійсним кредитного договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору на користь державного бюджету Вознесенського району (р/р 0113, банк ГУ ДКСУ в Миколаївській області, МФО 826013, код платежу 22030001, код отримувача 38037770, ).

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Вуїв