Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, треті особи: Львівська міська рада, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про знесення самочинного будівництва, за касаційними скаргами ОСОБА_5, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до п. 2 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради «Про самочинне будівництво здійснене гр. ОСОБА_3» від 18 січня 2012 року від № 68 відповідача зобов'язано демонтувати самочинно встановлений цегляний гараж розміром 5,70 х 13,25 м у дворі будинків № АДРЕСА_1. На виконання зазначеного розпорядження Львівське комунальне підприємство «Сигнівка» (далі - ЛКП «Сигнівка») неодноразово попереджало відповідача про демонтаж самочинного будівництва в дворі вказаних будинків, проте відповідач самочинно здійсненого будівництва не демонтував. Враховуючи викладене, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради просила позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення на направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а касаційна скарга Залізничної районної адміністрації Львівської міської радипідлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірний гараж побудовано відповідно до вимог будівельних норм та правил, а тому відсутні підстави для знесення самочинного будівництва.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради «Про затвердження висновків міжвідомчої комісії» від 09 березня 1998 року № 178 ОСОБА_7 та іншим мешканцям, які проживають у квартирах № 1, 2, 3, 4, 7, 9 по АДРЕСА_1 погоджено будівництво цегляної споруди розміром 20 х 4 м під господарські потреби (а.с. 141, 142).

З довідки управління Держкомзему у м. Львові від 21 липня 2011 року вбачається, що згідно земельно-кадастрових книг земельна ділянка по АДРЕСА_1, на якій побудований гараж, відноситься до земель м. Львова.

Згідно з п. 3.5. Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою міської ради від 19 жовтня 2006 року № 219, до повноважень районної адміністрації у галузі будівництва відноситься розгляд та вжиття заходів у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку щодо фактів самовільного будівництва.

Відповідно до витягу з протоколу № 1 засідання міжвідомчої комісії від 03 січня 2012 року вирішено зобов'язати ОСОБА_3 демонтувати цегляний гараж розміром 5,7 м Ч 13,25 м, самочинно побудований на землях комунальної власності м. Львова в дворі будинків № 253, 253а по АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 18 січня 2012 року № 68 зобов'язано ОСОБА_3 до 01 березня 2012 року демонтувати цегляний гараж, розміром 5,7 м Ч 13,25 м, самочинно побудований на землях комунальної власності м. Львова в дворі будинків АДРЕСА_1 (а. с. 4).

25 січня 2012 року ЛКП «Сигнівка» направило ОСОБА_3 лист-попередження про необхідність демонтажу спірного гаража відповідно до розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 18 січня 2012 року № 68 (а. с. 12).

Згідно акта комісії Львівського комунального підприємства «Сріблястий» відповідач не виконав вимоги розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 18 січня 2012 року № 68, зокрема, не демонтував самочинно збудований гараж в дворі будинків АДРЕСА_1 (а. с. 13).

Враховуючи зазначене, позивач звернувся з позовною заявою про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, підставою для звернення до суду з даним позовом є порушення відповідачем вимог ст. 376 ЦК України та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Однак, суди на вищевикладене уваги не звернули, не з'ясували фактичних обставин справи, не звернули уваги на допущені відповідачем порушення будівельних норм і правил та дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для знесення самочинного будівництва.

Крім того, при розгляді справи судам необхідно звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦК України в разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Вирішуючи спори про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, де позов заявлений суб'єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій зі здійснення контролю, у зв'язку з порушенням забудовником вимог законодавства з питань будівництва (ч. 7 ст. 376 ЦК України), судам слід перевіряти, чи не є відносини між сторонами публічно-правовими та чи підлягає зазначений спір вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року № 6-137цс14 та від 24 червня 2015 року № 6-381цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Адже у ст. 7 Закону України «Про основи містобудування» визначено, що державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Таким чином, суди не встановили, чи є відносини між сторонами публічно-правовими та, з огляду на це, не перевірили, чи підлягає спір вирішенню в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2015 року та ухвала апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Касаційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська