Провадження № 2/760/8825/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі : головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Січкар Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

09.12.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та просив стягнути з відповідача безпідставно набуте майно, а саме кошти в розмірі 46000,00 грн., 3% річних за час користування безпідставно збереженими грошовими коштами в розмірі 393,21 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. та судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.08.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір Фінансового лізингу №000723 з додатками, згідно умов якого лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Nissan Juke, зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором.

Зазначає, що того ж дня, позивач сплатив на користь відповідача комісію за організацію та оформлення договору в сумі 46000,00 гривень, які позивач вважав передплатою за транспортний засіб.

Посилається, що перед укладенням договору представник відповідача в усній формі роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за автомобіль в сумі 46000,00 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з позивачем буде укладено договір лізингу і за кілька днів відповідач передасть позивачу в користування предмет лізингу. Однак, представник відповідача не роз'яснила позивачу призначення платежу, який виявився комісійною винагородою Лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а тому позивач вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля.

Крім того, позивач зазначає, що Договір фінансового лізингу містив 3 додатки, проте лише 2 з них були підписані сторонами.

Враховуючи дані обставини позивач вважає, що відсутність підписаного сторонами додатку № 3 до договору є свідченням того, що сторонами не досягнуто домовленостей з усіх його істотних умов, а тому договір фінансового лізингу № 000723 не можна вважати укладеним.

Також, позивач посилається на те, що перераховані ним грошові кошти в розмірі 46000,00 грн. були отримані відповідачем без достатньої правової підстави, а тому мають бути повернуті позивачу, відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача відповідно до ст. 536, 625, 1214 ЦК України 3% річних за користування безпідставно набутими коштами у сумі 393,21 грн.

Позивач також зазначив, що незаконними діями відповідача йому було спричинено моральну шкоду, оскільки договір порушує права останнього, як споживача, що завдало позивачу душевних страждань та призвело до погіршення здоров'я.

В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надіслав до суду свої письмові заперечення з яких вбачається, що він проти позову заперечує в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 28.08.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір Фінансового лізингу №000723 з додатками № 1 та № 2, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, а саме автомобіль Nissan Juke, і передати його позивачу на умовах цього договору (а.с.17-30).

Згідно п.1.2. Договору фінансового лізингу, вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та додатку №1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п.1.7. Договору фінансового лізингу, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

28.08.2015 року позивач сплатив на користь відповідача комісію за організацію та оформлення договору в розмірі 46 000,00 грн. (а.с.31-32).

Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що відповідно до п.16.13. Договору фінансового лізингу, додатки до договору фінансового лізингу є невід'ємною його частиною, а оскільки сторонами не було підписано додаток №3 до договору, на думку позивача, дані обставини свідчать про те, що сторонами не досягнуто домовленостей з усіх його істотних умов, а договір фінансового лізингу № 000723 не можна вважати укладеним і сплачені кошти в розмірі 46000,00 грн. підлягають поверненню відповідачем в порядку ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Умови спірного договору фінансового лізингу містять 18 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача.

Зі змісту укладеного договору фінансового лізингу від 28.08.2015 року вбачається, що його умови містять предмет, строк лізингу, вартість предмету лізингу та розмір щомісячного лізингового платежу, умови, згідно яких сторони мають укласти додаткову угоду, у разі необхідності досягнення відповідної згоди. ( п.п. 1.1, 2.1, 8.2, 10.1, 10.4,10.15 Договору).

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З матеріалів справи вбачається, що кожен аркуш договору разом з додатками підписано сторонами, що свідчить про досягнення ними всіх істотних умов договору та їх волевиявлення, що відповідає принципу свободи договору.

Аналізуючи матеріали справи, вбачається, що позивач підписавши спірний Договір погодився з його умовами.

За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, як споживача є порушеними.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що не підписавши додаток № 3 до Договору фінансового лізингу, даний договір не є укладеним, виходячи з наступного.

Згідно умов договору вбачається, що укладання Додатку №3 до Договору можливий за умов передбачених п. 10.3,10.4 Договору, тобто у разі зміни вартості предмета лізингу до купівлі чи передачі його лізингоодержувачу.

Таким чином з вищевикладеного вбачається, що передбачений Додаток № 3, сторони погодили укласти на стадії купівлі/передачі предмету лізингу лізингоодержувачу, виходячи з нової ціни товару, якщо така зміна відбудеться.

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що такі обставини мали місце на момент укладання такого Договору та відповідно не уклавши такий Додаток №3 у формі двосторонньої угоди, права позивача були порушені та/чи вплинули на його волевиявлення щодо укладання основного правочину.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач в своєму позові посилається на те, що в розумінні вимог ст. 1212 ЦК України відповідачем були безпідставно отримані кошти в розмірі 46000,00 грн., як лізинговий платіж.

Згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України вбачається, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 цього Кодексу.

З постанови Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року по справі № 6-88цс13 вбачається, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 статті 11 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України вбачається, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду України, який був зроблений 24 вересня 2014 року при розгляді справи № 6-122 цс 14, предметом якої був спір про стягнення безпідставно набутих коштів вбачається, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права вбачається, що відносини, які склалися між позивачем та відповідачем носять договірний характер та сплата коштів відбулася на умовах укладеного договору, відповідний договір у порядку передбаченому законом не розірваний та не визнаний недійсним, а тому твердження позивача про застосування до спірних правовідносин вимоги ст.1212 ЦК України , суд вважає необґрунтованими.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 6, 202, 509, 526, 527, 530, 626, 627, 638, 806, 1212 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 3,4, 10-11, 57-60, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: