Справа № 367/1581/15-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/223/16 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 49 18.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

18 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Олійника В.І.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Ірпінської міської ради, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до січня 2015 року, після розірвання якого їхні малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишилися проживати з ним у смт. Коцюбинське, Київської області, де проживають до теперішнього часу та навчаються у тамтешній школі. Вказує, що оскільки відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, належним чином не займається їхнім вихованням та не має постійного місця проживання, то вважає необхідним визначити місце проживання дітей разом з ним та стягнути з неї на його користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини її заробітку до досягнення повноліття старшої дитини.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 було задоволено, визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з їхнім батьком, ОСОБА_3, та стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно до повноліття старшої дитини.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про визначення місця проживання дітей з нею, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_3 та стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має усі необхідні умови для комфортного проживання дітей, та врахував ставлення батьків до дітей і їхню прихильність до них.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1999 року до 12 січня 2015 року (Т.1, а. с. 15).

Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т.1, а. с. 13-14).

Влітку 2014 року позивач та відповідачка з дітьми переселилися з постійного місця проживання в м. Луганську в зв'язку з тимчасовою окупацією даної території України (Т.1, а. с. 12) та позивач з дітьми зареєструвався в управлінні праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради за адресою проживання - АДРЕСА_1., а відповідачка поселилась та зареєструвалась в м Києві (Т. 1, а. с. 43).

Малолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із літа 2014 року за домовленістю між батьками залишилися проживати із батьком ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 та пішли навчатися в Ірпінську загальноосвітню школу № 18, яка знаходиться в смт. Коцюбинське (Т. 1, а. с. 17-19).

Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Ірпінської міської ради, затвердженого рішенням виконкому Ірпінської міської ради № 121/6 від 19 травня 2015 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання обох дітей з батьком ОСОБА_3 (Т. 1, а. с. 164).

З наданих суду письмових характеристик дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, складених директором Ірпінської загальноосвітньої школи № 18, в якій навчаються ці діти, вбачається, що вихованням займається переважно їхній батько ОСОБА_3, який приймає активну участь у їхньому шкільному житті (Т.2, а. с. 88-89).

Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків,особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Разом з тим, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Також, колегія суддів, бере до уваги ту обставину, що відповідачка ОСОБА_2, хоча і домагається, щоб діти проживали з нею, проте під час розгляду даної справи в суді першої інстанції не заявляла позовних вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей з нею.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при вирішенні спору та визначенні місця проживання дітей з батьком ОСОБА_3 та стягненні з відповідачки на його користь аліментів, судом першої інстанції у порушення принципу 6 Декларації прав дитини не взято до уваги малолітній вік обох дітей, не встановлено і не наведено у рішенні будь-яких виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення малолітніх дітей з їх матір'ю та не наведено належних доказів її ухилення від виховання і матеріального забезпечення дітей, а також не враховано принципу, закріпленого в ст.141 СК України, про рівність прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей і, що розірвання шлюбу та проживання їх окремо від дітей не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє їх від обов'язків щодо дітей.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: