Номер провадження: 22-ц/785/2094/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2016 року м. Одеса

Колегія судів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Станкевича В.А.

суддів Варикаші О.Д.

- ОСОБА_2

при секретарі Желєзнові В.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 (діючої в інтересах ОСОБА_3) на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року, -

встановила:

11.09.2015 року позивачка звернулась до суду з позовом та просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно часток кожної у спадщині на її користь, суму боргу у розмірі 3 363 000 гривень.

Свої вимоги мотивувала тим, що 20 листопада 1998 року вона уклала з ОСОБА_7 договір зберігання грошових коштів на суму 150 000 доларів США, на строк до 20 листопада 2008 року. В подальшому ОСОБА_7 взяв у позивача в борг грошову суму, яка в нього була на зберіганні згідно договору та зобов'язався її повернути у листопаді 2008 року.

Крім того, як стверджувала позивачка, 15.09.2010 року ОСОБА_7 зобов'язався повернути їй борг у сумі 150 000 дол. США до грудня 2014 року, проте 16 лютого 2014 року він помер, про що вона дізналась тільки у серпні 2014 року, так як мешкає у Чикаго.

Позивачка зазначала, що оскільки відповідачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7, то вони прийняли і обов'язок виконати зобов'язання спадкодавця, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_8 у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на його необґрунтованість, а також на відсутність оригіналу розписки.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким прийняти рішення по суті позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач в позові посилався на те, що 20 листопада 1998 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір зберігання, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_7 прийняв на себе і зобов'язався зберігати грошові кошти у сумі 150 000 дол. США, які належали ОСОБА_3 на праві особистої власності.

Згідно п. 4.1. вказаного Договору - даний договір вступає в силу з 20 листопада 1998 року і діє протягом десяти років до 20 листопада 2008 року.

15 вересня 2010 року ОСОБА_7 було складено розписку, відповідно до якої останній, нібито, позичив у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 150 000 доларів США строком повернення до 01 грудня 2014 року.

16 лютого 2014 року ОСОБА_7 помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_2 реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 1951, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть ОСОБА_9 1-ЖД № 366228. Після його смерті відкрилась спадщина.

Відповідно до статті 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), де інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що спадкоємцями майна померлого 16 лютого 2014 року ОСОБА_7 за законом є його дві доньки: ОСОБА_4 та ОСОБА_10.

Статтею 1270 ЦК України встановлено шестимісячний термін з моменту відкриття спадщини для її прийняття, що й було зроблено спадкоємцями.

У встановлений законом строк, а саме 20 лютого 2014 року ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, у зв'язку з чим нотаріусом було заведено спадкову справу № 2/2014, копія якої наявна в матеріалах справи.

Крім того за життя, а саме 21 жовтня 2013 року, ОСОБА_7 склав заповіт, яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрований в реєстрі за № 1272.

12 червня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 було посвідчено заяву ОСОБА_5, відповідно до якої остання висловила свій намір про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7, померлого 16 лютого 2014 року.

Відповідно до ч. І ст. 1268 ЦК спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину.

Згідно ч. 2 ст. 1268 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Частиною 1 ст. 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Позивач вважала, що оскільки відповідачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7, то вони прийняли і обов'язок виконати зобов'язання спадкодавця ОСОБА_7 за борговою розпискою від 15.09.2010 року.

Відповідно до ст. 936 ЦК України договір зберігання є реальним двостороннім договором, який передбачає певні права і обовязки обох сторін і набирає чинності з моменту передачі речі. Охоронець зобовязаний забезпечити схоронність речі і повернути його другій стороні, яка у свою чергу зобовязана забрати майно і відшкодувати охоронцеві витрати.

Згідно ч. 1 ст. 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Позивачем не наданий суду такий документ. Щодо копії розписки на аркуші 9 даної цивільної справи, то суд не може прийняти її до уваги, оскільки відповідно до ч.2 ст.64 ЦПК України за умови її оспорювання відповідачем на вимогу суду оригінал такого документа позивачем наданий не був.

Що стосується змісту розписки, що зазначена сума отримана у борг, то відповідно до положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошових коштів позичальнику.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача була зобов'язана судом надати оригінали договору зберігання від 20.11.1998 р. та розписки від 15.09.2010 року

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як вбачається зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Однак, на підтвердження зобов'язань відповідача позивачем оригінал договору зберігання та розписки до суду наданий не був, що унеможливлює задоволення позову та стягнення грошових коштів, а також унеможливило перевірку оригінальності підпису померлого та дійсності укладеної угоди.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що представник позивача не змогла пояснити джерела та довести наявність у позивачки у 1998 році грошової суми у розмірі 150 000 доларів США, враховуючи, що на той час вказана сума була непомірно значною, то суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що дана обставина викликає сумнів у добросовісності позивачки під час звернення до суду, як і те, що в розписці зазначено, що ОСОБА_7 проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, в той час як матеріали справи містять докази того, що останній був зареєстрований та проживав з 05.08.2009 року по день смерті за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 62, 63). Також, судом звернуто увагу на те, що позивачка ОСОБА_13 є рідною матір'ю відповідача ОСОБА_4

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу не підлягає задоволенню.

При цьому суд першої інстанції звернув увагу представника позивачки, що відповідно до ч. І ст. З Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а тому позивачка не позбавлений можливості повторно звернутись до суду з даним позовом та надати оригінал боргового документу та інші докази по справі.

Що стосується інших обставин зазначених в апеляційній скарзі, то вони або спростовуються матеріалами справи, або не є підставою для скасування рішення суду.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при поверненні позовної заяви не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 (діючої в інтересах ОСОБА_3) - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий : В.А. Станкевич

Судді О.Д. Варикаша

ОСОБА_2