Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/3429/15-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 48 Доповідач Зарицька Г. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення її частини у спільному майні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 та просила визнати будинок АДРЕСА_1 площею 38,2 кв.м та земельну ділянку площею 0,10 га об'єктами спільної сумісної власності подружжя та здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши їй та ОСОБА_2 по 1/2 частині вказаного нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначала, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03.04.2013 р. У період шлюбу на підставі рішення Новоград-Волинської міської ради № 392 від 28.09.2004 р. ОСОБА_2 було виділено для будівництва будинку земельну ділянку по АДРЕСА_1 на якій згодом було побудовано житловий будинок площею 38,2 кв.м. Оскільки вказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності, на підставі ст. 71 СК України просила позов задовольнити.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року провадження у справі в частині вимог про визнання земельної ділянки площею 0,10 га об'єктом спільної сумісної власності подружжя закрито.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали. На уточнення позовних вимог позивач пояснила, що звертаючись до суду з даним позовом вона некоректно виклала прохальну частину позовної заяви. У неї не було наміру поділити в натурі будинок АДРЕСА_1 В порядку поділу майна, просить визнати за нею та відповідачем право власності на 1/2 частину вказаного будинку за кожним.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.93).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених до суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в цих межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація права власності на спірний будинок не проведена, позивачем не надано доказів введення об'єкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об'єкта цивільного права, а визнання права власності на об'єкт будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України та іншими нормативними актами не передбачено.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

За змістом ч.1 ст.368 ЦК України ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

За положеннями ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що з 13.10.2001 р. по 03.04.2013 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.5-6).

19 лютого 1996 року, тобто до реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Новоград-Волинської міської від 28 червня 1995 року №275 було видано державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 955 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку і господарських будівель (а.с.31).

Рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради від 28.08.2004 р. ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво на вищевказаній земельній ділянці індивідуального будинку, господарських будівель у відповідності до будівельного паспорта забудовника (а.с.8 зв., 9).

За інформацією Комунального підприємства «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» №3957 від 16.12.2015 р. житловий будинок АДРЕСА_1 завершений будівництвом, ступінь його готовності становить 100 % (а.с.40).

Згідно з технічним паспортом вказаний будинок складається з кухні площею 6,9 кв.м, кімнати площею 13,0 кв.м, кімнати площею 9,7 кв.м, кімнати площею 8,6 кв.м (а.с.11-12).

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що спірний об'єкт був побудований в 2005 році. На даний час вона в ньому зареєстрована та проживає разом з неповнолітніми дітьми.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №60-2710цс15, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України наведений висновок Верховного Суду України до уваги не взяв, та дійшов помилкового висновку про те, що визнання права власності на об'єкт будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України та іншими нормативними актами не передбачено.

Оскільки об'єкт незавершеного будівництва АДРЕСА_1 побудований сторонами в період шлюбу і за інформацією Комунального підприємства «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» ступінь його готовності становить 100 %, колегія суддів вважає за можливе визнати його спільною сумісною власністю сторін та в порядку поділу визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 його ідеальну частину за кожним.

За таких обставин, коли судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, рішення відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати об'єкт незавершеного будівництва АДРЕСА_1, який складається: з кухні площею 6,9 кв.м, кімнати площею 13,0 кв.м, кімнати площею 9,7 кв.м, кімнати площею 8,6 кв.м спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на об'єкт незавершеного будівництва АДРЕСА_1 по 1/2 ідеальній частці за кожним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 778,68 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: