Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/660/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

30.03.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів: Гайсюка О.В.,Голованя А.М.,

за участю секретаря: Дімановій Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційногю скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

4 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, яким просив стягнути з останньої на його користь борг в сумі 108 950 грн. В обґрунтування позову зазначив, що згідно розписки від 31 травня 2014 року він передав у борг ОСОБА_3 кошти в іноземній валюті в сумі 5000 доларів, які остання зобовязалась повернути 1 листопада 2014 року, однак свої зобовязання ОСОБА_3 не виконала. З урахуванням курсу долара США до гривні, встановленого Національним Банком України станом на 2 вересня 2015 року, який становив 21,79 грн. за 1 долар США, сума боргу становить 108950 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, стягнувши з ОСОБА_3 на його користь борг в розмірі 108950, 00 грн. та судові витрати по справі. Свою апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема: суд неповно зясував обставин, що мають значення для розгляду справи; в порушення вимог ч. 4 ст. 10, ст.ст. 60, 61 ЦПК України суд не зясував у відповідача, які ж кошти ОСОБА_3 отримала у позику і які зобовязалася повернути позивачу враховуючи, що представник відповідача не надав суду першої інстанції письмових заперечень щодо невідповідності валюти зобовязання визначеної позивачем та розрахунку, не надав свого розрахунку боргу; висновок суду про невідповідність форми договору неправильний.

Відповідач не скористався своїм правом на подання письмових заперечень на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні позивач підтримав свою апеляційну скаргу і надав пояснення про те, що він мав грошові заощадження в іноземній валюті доларах США. На прохання відповідача він позичив їй 5000 доларів США, але відповідач не виконала свої зобовязання і борг не повернула. Також зазначив, що вільно придбати міг лише долари США, а не долари будь-якої інших країн. На питання суду позивач відповів, що просить стягнення з відповідача боргу за курсом долара США до гривні, який склався станом на 2 вересня 2015 року.

Відповідач особисто в судове засідання не зявилася.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 заперечила проти доводів апеляційної скарги, вказавши на те, що кошти за розпискою від 31 травня 2014 року відповідач не отримувала, хоч раніше між сторонами дійсно виникали грошові зобовязання. Вона також не визнала доводи позивача про валюту позики, посилаючись на недоведеність цієї обставини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача і представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив і матеріалами справи підтверджується, що згідно розписки від 31 травня 2014 року ї ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 кошти в сумі 5 000 доларів, які зобовязалась повернути 1 листопада 2014 року, однак у встановлений термін борг не повернула.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що договір позики не відповідає приписам ст. 207 ЦК України так, як підписаний лише однією із сторін позичальником. Крім того, суд виходив з того, що в розписці не вказано конкретно в валюті якої країни (США, Австралії, Канади тощо) надавалася позика, доказів на підтвердження того, що відповідачці надавалися в борг саме долари США позивач не надав, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

З такими висновками суду погодитися не можна.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦПК України встановлено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені законом.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 і 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи про стягнення боргу за договором позики підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання, неналежного виконання або ж навпаки - виконання позичальником своїх зобовязань щодо повернення позики.

Вказуючи на те, що надана позивачем розписка ОСОБА_3 від 31 травня 2014 року не відповідає вимогам до правочинів, які вчиняються у письмовій формі так, як не містить підпису позикодавця, суд першої інстанції хоч і послався на ч. 2 ст. 207 ЦК України, але не врахував, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України допустимими доказами укладення договору позики, його умов та факту отримання позичальником коштів або речей являється розписка або інший документи.

Договір позики є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі грошей.

Аналіз змісту ч. 1, ч. 2 ст. 207, ч. 2 ст. 1047 ЦК України дає підстави для

висновків, що договір позики в письмовій формі може бути укладений шляхом складання одного документу, крім того розписка про отримання в борг грошових коштів від 31 травня 2014 року (а.с. 77), підписана і видана ОСОБА_3 ОСОБА_2 (при цьому факт написання і видачі розписки відповідачем не оспорюється), є належним, допустимим та достовірним доказом факту укладення договору позики, його умов (предмету договору, суми коштів, зобовязання позичальника повернути їх, термін повернення) та підтвердженням отриманням позичальником від позикодавця певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Відсутність на розписці підпису ОСОБА_5, як позикодавця, не вказує на недотримання сторонами письмової форми договору, не має наслідком недійсність такого правочину (ч. 1 ст. 218 ЦК) та не може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу оскільки не спростовує факт укладення договору позики.

Заперечення представника відповідача проти позову, які ґрунтуються на невизнанні факту отримання відповідачем коштів за договором позики колегія суддів до уваги не бере.

Так, відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Заперечуючи факт отримання коштів від позивача, відповідач та її представник не надали жодного допустимого доказу на підтвердження цієї обставини, зокрема тих, які передбачені ч. 1 ст. 218 ЦК.

Крім того, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт. У будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Представник відповідача визнала в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, що до написання розписки від 31 травня 2014 року між сторонами по справі виникали правовідносини щодо отримання грошей у борг. Проте доказів виконання ОСОБА_3 грошових зобовязань перед ОСОБА_2 вона не надала.

Отже заперечення сторони відповідача про безгрошовість договору є безпідставними.

Щодо посилання суду першої інстанції як на підставі відмови в позові на не зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася ОСОБА_3 в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), то колегія суддів вважає, що ця обставина може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року.

Розписка від 31 травня 2014 року підтверджує факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 5000 доларів, без зазначення долара якої саме держави світу.

Позивач стверджував, що грошові заощадження він накопичував протягом певного період часу у доларах США, які придбавав в результаті валютно-обмінних операцій. Він також стверджував, що установи, які здійснюють обмін валют на території України, пропонують обмін, на ряду з євро та російським рублем, саме долар США, а не іншої держави.

Крім того, апеляційним судом були оглянуті в судовому засіданні надані позивачем інші розписки, написані з зазначенням різних дат від імені ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_2 в борг коштів саме в доларах США.

Як вже зазначалося вище, представник відповідача пояснювала, що раніше між сторонами виникали грошові зобовязання.

Не зважаючи на те, що в суді першої та другої інстанції стороні відповідача розяснювалися процесуально права та обовязки сторони, зокрема обовязок доказування обставин, якими обґрунтовуються заперечення на позов (ст.ст. 10, 60 ЦПК), відповідач ОСОБА_3 та її представник не надали належних та допустимих доказів того, що в позику нею були отримані кошти не в доларах США, а в доларах будь-якої іншої країни світу, не зазначили мету отримання доларів іншої країни, відмінної від США.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що заперечення відповідача є недоведеними, а висновок суду першої інстанції про відмову в позові передчасним.

Виходячи із змісту ст. 545 ЦК України а також враховуючи, що борговий документ, розписка, знаходиться у позивача, то ця обставина доводить невиконання ОСОБА_3 зобовязання повернути ОСОБА_2 5000 доларів США.

Неповернення відповідачем цих коштів позивачу представник відповідача не заперечувала.

Таким чином, у звязку з невиконанням ОСОБА_3 зобовязання повернути 1 листопада 2014 року ОСОБА_2 5000 доларів США, вимоги позивача про стягнення боргу є обґрунтованими і правомірними.

У звязку з неповним встановленням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм процесуального і матеріального права, ухвалене у справі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

На підставі норм ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» колегія суддів дійшла висновку, що незалежно від валюти зобовязання (долари США) валютою платежу, тобто засобом виконання зобовязання, є національна валюта України гривня.

За даними Національного Банку України курс долара США до гривні, який склався на час ухвалення апеляційним судом рішення є вищим ніж на час предявлення позову (станом на 30 березня 2016 року 2643,9172 грн. за 100 доларів США, а станом на 2 вересня 2015 року (а.с. 31) 2179,8518 грн. за 100 доларів США), але зважаючи на те, що позивач, користуючись своїм правом визначати розмір позовних вимог, наполягає на стягненні боргу за курсом валют на 2 вересня 2015 року, який є меншим, стягненню з відповідача підлягає боргу у такому розмірі:

5000 х 21,79 = 108950 (грн.).

Враховуючи, що позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до ч. 1 ст. 88, п. 4 ч. 1 ст. 316 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація документально підтверджених судових витрат позивача по справі судового збору в розмірі 2287 грн. 95 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 108 950 (сто вісім тисяч девятсот пятдесят тисяч) грн. 00 коп. боргу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2287 (дві тисячі двісті вісімдесят сім) грн. 95 коп. компенсації сплачених судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: