Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно з кредитним договором від 23 жовтня 2012 року № К- 4613362 він у Святошинському відділенні Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банку») уклав угоду про кредитування грошей у сумі 160 тис. грн. Відповідно до п. 1.1.1.1 цього договору плата за кредит була встановлена у розмірі 16 % річних, також одноразово було отримано 0,99 % комісійних, передбачених умовами договору, - за надання кредиту. При цьому на порушення вимог ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до тексту кредитного договору було включено п. 1.3.2, за яким із нього щомісячно кредитор мав отримувати 0,6 %, як комісію за обслуговування кредиту. У подальшому, дізнавшись, що такі умови укладення договору є протизаконними, він відповідно до вимог ст. 649 ЦК України звернувся до відповідача з претензією, у якій ставив умову про виключення з тексту договору вимогу про щомісячну комісію, проте банк продовжував стягувати з нього ці виплати.

Уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, ОСОБА_4 остаточно просив визнання недійсним п. 1.3.2 кредитного договору від 23 жовтня 2012 року № К-4613362, укладеного між ним та ПАТ «Дельта Банк»; зобов'язати ПАТ «Дельта Банк» отриману відповідно до п. 1.3.2 кредитного договору від 23 жовтня 2012 року № К-4613362 суму комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 26 880 грн зарахувати частково: 13 085 грн 07 коп. - у рахунок погашення ним залишку за кредитом, а частину суми у розмірі 13 795 грн - повернути йому як зайво стягнуту.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним п. 1.3.2 кредитного договору від 23 жовтня 2012 року № К-4613362, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4

Зобов'язано ПАТ «Дельта Банк» отриману відповідно до п. 1.3.2 кредитного договору від 23 жовтня 2012 року № К-4613362 суму комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 13 085 грн 07 коп. зарахувати у рахунок погашення ОСОБА_4 боргу за цим кредитним договором.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 залишок сплаченої ним суми комісії за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до п. 1.3.2 кредитного договору від 23 жовтня 2012 року № К-4613362 у розмірі 13 794 грн 93 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення апеляційного суду відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог та наявності підстав, передбачених ст. ст. 15, 16, 203, 215, 626-628, 649, 1054, 1057-1 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», для визнання недійсним п. 1.3.2 кредитного договору.

Зокрема, суд дійшов висновку, що передбачена п. 1.3.2 кредитного договору умова «обслуговування кредитної заборгованості» не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», дія якого поширюється на правовідносини, які склалися між сторонами, і ця умова є такою, що суперечить п. 2 ч. 4 ст. 11 вказаного Закону, яка визначає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою згідно із цим Законом.

Із підстав, передбачених ст. 216 ЦК України, суд дійшов висновку про необхідність зарахування грошової суми у розмірі 13 085 грн 07 коп. у рахунок погашення позивачем кредиту, а залишок суми у розмірі 13 794 грн 93 коп. стягнути на користь позивача, оскільки вказані грошові кошти отримані банком в якості комісії за обслуговування кредитної заборгованості на підставі п. 1.3.2 кредитного договору, який визнано судом недійсним.

Проте з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Судом установлено, що 23 жовтня 2012 року між сторонами у справі укладено кредитний договір № К-4613362, згідно з яким позивач отримав кредит у сумі 160 тис. грн з кінцевим терміном повернення до 22 жовтня 2019 року на умовах, визначених цим договором. Плата за користування кредитом у вигляді процентів становить: 16 % річних - у разі, якщо позичальником виконуються всі умови цього договору належним чином; 21 % річних - у разі невиконання позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п. п. 5.8, 5.9, 5.10 цього договору. Процентна ставка за кредитом є фіксованою. Кредит надається позичальнику на споживчі потреби, що не суперечить чинному законодавству України (п. п. 1.1, 1.1.1, 1.1.3, 1.2).

Згідно з п. п. 1.3, 1.3.1, 1.3.2 кредитного договору позичальник сплачує кредитору: одноразово комісію за надання кредиту в розмірі 0,99 % від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 цього договору, та щомісячно комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,6 % від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 цього договору.

Так, звертаючись у грудні 2014 року із цим позовом, позивач зазначив, що п. 1.3.2 кредитного договору від 23 жовтня 2012 року № К-4613362 суперечить положенням ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», згідно з якою банкам забороняється вимагати від клієнтів придбання будь-яких послуг від банку, як обов'язкову умову надання послуги. Така послуга, як щомісячна комісія, на думку позивача, йому була нав'язана представниками банку, а відтак вважав її протизаконною згідно зі ст. 649 ЦК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК Українипередбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 12 ЦК Україниособа здійснює свої цивільні права вільно та за власним розсудом.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК Українивизначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено самостійне встановлення банком процентних ставок та комісійну винагороду за надані послуги.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з необґрунтованістю та відсутністю передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним пункту кредитного договору.

На обґрунтування такого висновку суд правильно зазначив, що укладений між сторонами кредитний договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, а також з ним була проведена переддоговірна робота щодо повідомлення про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку; у п. 11.6 кредитного договору міститься положення, що позичальник до укладення договору отримав повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту за кредитним договором; позивач висловив своє волевиявлення шляхом підписання договору і тривалий час виконував його умови, що, як правильно зазначив суд, свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.

Зазначені вище висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неправильне застосування ст. ст. 203, 628 ЦК України, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К. Парінова

О.В.Ступак