Провадження № 2/487/31/16
РІШЕННЯ

Іменем України

02.02.2016 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Щербини С.В., при секретарі Шевиряєвої К.А., адвоката - ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ТОВ Кристал Стар про визнання недійсним правочину, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

18.12.2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3. Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів м. Миколаєва УДАІ УМВС України в Миколаївській області про визнання права власності Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В та про зобов'язання зареєструвати вказаний автомобіль.

В подальшому остаточно уточнивши свої позовні вимоги та визначивши коло осіб по справі, позивач просив визнати недійсним правочин договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_4 придбав у власність автомобіль Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В, визнання за ним права власності на спірний автомобіль та витребування вказаного автомобіля із чужого незаконного володіння.

Ухвалою від 24.12.2015 року справа в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів м. Миколаєва УДАІ УМВС України в Миколаївській області - закрита, у зв'язку з ліквідуванням юридичної особи.

Позивач в позові зазначив, що він на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2014 року придбав у ОСОБА_3автомобіль Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В та у нього виникло право власності на вказаний автомобіль. На підтвердження отримання від нього грошових коштів за придбаний автомобіль ОСОБА_3 27.03.2014 року оформив розписку про отримання від нього грошових коштів у розмірі 83500 грн. При цьому, станом на 27.03.2014 року спірний автомобіль, на підставі довіреності від 01.12.2008 року виданої власником ОСОБА_3, фактично знаходився у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_6, з яким він особисто призвів розрахунок за автомобіль в повному обсязі в сумі 83500 грн. Проте, оскільки на момент купівлі-продажу автомобіля закінчився строк дії довіреності на ім'я ОСОБА_6, договір купівлі-продажу автомобіля був оформлений саме з власником ОСОБА_3 Проте, що спірний автомобіль придбав саме він підтверджується також випискою з його рахунку відкритому згідно умов Договору №006-14523-280114 від 28.10.2014 року в ПАТ Дельта Банк, згідно якого на придбання автомобіль він зняв 01.02.2014 року кредитні грошові кошти у сумі 96000 грн.

Вказаний автомобіль в органах ДАІ зареєстрований не був, у зв'язку з відсутністю часу, оскільки він працює моряком та 03.04.2014 року повинен був вже знаходиться на судні, та між сторонами була досягнута домовленість про видачу нотаріально посвідченої генеральної довіреності, з правом розпорядження автомобілем, на його ім'я на та ім'я ОСОБА_5, який є сином його дружини та якому він надав права користування та володіння вказаним автомобілем, на час перебування його за межами України. При цьому, через недостатність часу генеральна довіреність була видана одна на двох осіб - його та ОСОБА_5, що формально призвело до того, що кожний з повірених отримав одинакові повноваження. Звільнивши з судна 22.11.2014 року та прибувши до м. Миколаєва він не зміг скористатися спірним автомобілем, оскільки його дружина та її син ОСОБА_5 не пояснили, де знаходиться автомобіль, вважали його подарунком та відмовилися повернути йому автомобіль. Після чого, він звернувся до попереднього власника про скасування довіреності від 27.03.2014 року на спірний автомобіль. За нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_3 від 27.11.2014 року, довіреність від 27.03.2014 року була скасована і в цей же день ОСОБА_3 видав нотаріальну посвідчену довіреність на право користування, володіння та розпорядження спірним автомобілем лише на ім'я ОСОБА_2, що вказує на те, що дійсним волевиявленням переднього власника ОСОБА_3 було направлено ще 27.03.2014 року на надання повноважень йому, а не ОСОБА_5

Крім того, йму стало відомо, що ОСОБА_5 на підставі довідки-рахунку відчужив даний спірний автомобіль своєму діду ОСОБА_7, при цьому, в особливих відмітках заяви зазначено, що ОСОБА_5 має право користуватися цим автомобілем. Вважає даний правочин фіктивним ві відповідно до ст. 234 ЦК України, оскільки після отримання спірного автомобіля у власність ОСОБА_4 автомобіль не використовує для особистих потреб та фактично єдиним користувачем є ОСОБА_5, який використовує автомобіль надаючи послуги таксі. Отже, ОСОБА_5 під час зняття спірного автомобіля з обліку не мав наміру здійснити його фактичне відчуження на користь іншої особи, як і не мав наміру позбавитися своїх прав користування цим автомобілем, що імперативно обумовлюється в разі відчуження майна. А з другого боку ОСОБА_4, реєструючи спірний автомобіль за собою як власником, не мав дійсних намірів здійснювати права щодо користування та володіння цим автомобілем, а тому вони фактично не мали на меті настання відповідних правових наслідків. У зв'язку з чим, договір купівлі-продажу від 16.09.2014 року щодо придбання у власність ОСОБА_4 спірного автомобіля слід визнати недійсним та відповідно до ст. 387 ЦК України спірне майно підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представники уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердили викладені обставини, просили позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що спірний автмобіль Mersedes-Benz, 2002 року випуску, придбав він, за гроші які йому подарував, на початку 2014 року, його дідусь ОСОБА_4

Спірний автомобіль попереднім власником ОСОБА_3 був проданий ОСОБА_6, який на підставі генеральної довіреності виданої власником спірного автомобіля - ОСОБА_3, знаходився у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_6, у якого він фактично і придбав автомобіль та з яким він призвів розрахунок за автомобіль, особисто передавши гроші. Проте, оскільки на момент купівлі-продажу автомобіля закінчився строк дії довіреності на ім'я ОСОБА_6, останній надав йому координати власника ОСОБА_3, з яким він особисто зв'язався та домовився про зустріч та оформлення на його ім'я генеральної довіреності. Довіреність була оформлена саме з власником ОСОБА_3, в м. Вознесенськ, за місцем проживання ОСОБА_3 у приватного нотаріуса. При оформленні довіреності 27.03.2014 року були присутні його мати та ОСОБА_2, він не був присутнім оскільки працював. 27.03.2014 року була видана ОСОБА_3 генеральна довіреність на його ім'я та на ім'я ОСОБА_2, як на його родича - вітчима. 16.09.2014 року він продав за договором купівлі-продажу спірний автомобіль дідусю ОСОБА_4, гроші від діда за вказаним договором він не отримував, спірний автомобілем користується, але на теперішній час автомобіль знаходиться в ремонті.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та його представник позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що у січні 2014 року він вирішив придбати собі автомобіль, попросив свого онука ОСОБА_5, щоб він вибрав для нього автомобіль, на якому за необхідністю буде його возити, а решту часу зможе користуватися автомобілем. Приблизно через 3-4 днів йому зателефонував онук та повідомив, що знайшов автомобіль та йому потрібні гроші, після чого він передав ОСОБА_5 гроші в сумі 10000 доларів США, які останній передав за автомобіль ОСОБА_6. 01.02.2014 року онук повідомив що придбав автомобіль та приїхав до нього вже на автомобілі мікроавтобус Mersedes. На автомобілі постійно їздить онук, він їздив приблизно 3-4 рази. У вересні 2014 року вирішив оформити договір купівлі-продажу спірного автомобіля, щоб зареєструвати на себе право власності, при цьому коштів ОСОБА_5 він не сплачував. При оформленні довіреності 27.03.2014 року він не був присутнім, та йому не відомо, навіщо в довіреності вказаний ОСОБА_2

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з'явився, надав до суду заяву, просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав, підтвердив, що дійсно уклав договір купівлі-продажу саме з ОСОБА_2, в довіреність від 27.03.2014 року за проханням позивача був вписаний ОСОБА_5, але повноважень останньому щодо продажу автомобіля не передбачалися та вказане не відповідало наміру сторін.

В судове засідання представник відповідача ТОВ Кристал Стар не з'явився, надав до суду заяву, просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що договір купівлі-продажу від 16.09.2014 року оформлений відповідно до вимог чинного законодавства.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного:

Як встановлено судом, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВЕС 045784 власником автомобіля Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В, державний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_3

Проте, фактично з грудня 2008 року, автомобіль Mersedes-Benz перебував у користуванні та володінні ОСОБА_6, на підставі довіреності від 01.12.2008 року, посвідченої нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, згідно якої власник автомобіля ОСОБА_3, уповноважив ОСОБА_6 розпоряджатися та представляти його інтереси в усіх компетентних органах України з питань експлуатації, управління та технічного обслуговування вищевказаного автомобіля.

Строк дії вищевказаної довіреності від 01.12.2008 року закінчився ще 01.12.2011 року.

Однак, наприкінці січня 2014 року ОСОБА_9 вирішив придбати для особистого користування автомобіль, у зв'язку з чим звернувся до ОСОБА_6, який дав оголошення про продаж автомобіля Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В, державний номер НОМЕР_1. Після огляду спірного автомобіля ОСОБА_9 вирішив його придбати.

01.02.2014 року в рахунок придбання спірного автомобіля ОСОБА_6 були передані грошові кошти у сумі 83500 грн., а ОСОБА_6 в свою чергу передав автомобіль, ключі та технічний паспорт, при цьому, при передачі грошей був присутнім і відповідач ОСОБА_5, що не заперечували сторони по справі.

Вказані обставини щодо отримання грошових коштів в сумі 83500 грн. підтвердив в судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_6

В подальшому, 27.03.2014 року між ОСОБА_2 і власником ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В, державний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_3 27.03.2014 року оформив розписку про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів за придбаний автомобіль у розмірі 83500 грн.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 зазначив, що гроші за придбаний автомобіль йому безпосередньо були передані ОСОБА_5

Проте, факт того, що спірний автомобіль був придбаний саме за грошові кошти ОСОБА_2, підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_2 №9638 відкритому згідно умов Договору №006-14523-280114 від 28.01.2014 року укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ Дельта Банк, згідно якого вбачається, що 01.02.2014 року в ПАТ Дельта Банк з вказаного рахунку було здійснено зняття готівки в сумі 96000 грн.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, між власником автомобіля ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, між ними було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, були виконані всі обовязки сторін за цим договором, позивач (покупець) передав оговорену суму коштів за автомобіль, а його власник - відповідач ОСОБА_3 прийняв оплату та передав автомобіль, ключі від нього та документи, претензій власник не має.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи те, що вищезазначена угода не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, то недодержання нотаріального посвідчення договору не тягне за собою недійсність вищезазначеної угоди купівлі-продажу, оскільки укладена у простій формі.

У звязку з наведеним, суд приходить переконання, що позивач ОСОБА_2 набув право власності на автомобіль Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В, відповідно до договору купівлі-продажу від 27.03.2014 року.

Але вказаний автомобіль в органах ДАІ за позивачем зареєстрований не був, у зв'язку з відсутністю часу та необхідністю позивача терміново виїхати за кордон на роботу, що підтверджується відміткою дати і місця найняття 02.04.2014 року у посвідченні особи моряка АВ 441785 та відміткою дати та місця влаштування на судно 03.04.2014 року у послужної книжки моряка №00069/2007/26.

Тому, 27.03.2014 року власник автомобіля ОСОБА_3 оформив довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_11, якою уповноважив повірених ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розпоряджатися автомобілем Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В, надавши право експлуатації автомобіля та в межах наданих повноважень представляти його інтереси, пов'язані з експлуатацією, управлінням та технічним обслуговуванням в установах, організаціях та підприємствах. При цьому, за домовленістю між ОСОБА_2 і ОСОБА_5, останній мав право на користування та володіння цим автомобілем, на час перебування позивача у плаванні до листопада 2014 року.

Проте, 16.09.2014 року за представництвом ТОВ Кристал Стар між продавцем ОСОБА_3, за його дорученням ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В з зазначенням, що покупець отримав за автомобіль 97300 грн. та відповідно до довідки- рахунку від 16.09.2014 року, покупець ОСОБА_4 переоформив на своє ім'я право власності на вказаний автомобіль.

У листопаді 2014 року позивач дізнався про відчуження спірного автомобіля на відповідача ОСОБА_4

За нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_3 від 27.11.2014 року, довіреність від 27.03.2014 року була скасована і в цей же день ОСОБА_3 видав, посвідчену приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_11, довіреність на право користування, володіння та розпорядження спірним автомобілем лише на ім'я ОСОБА_2

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Тому дії особи, що вчинені без наміру створити будь-які юридичні наслідки, не призводять до правочинів. Цивільний кодекс України називає такі правочини фіктивними.

Так, в розумінні ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наголошує, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Так, ОСОБА_5 відчужив спірний автомобіль своєму діду ОСОБА_4, після отримання спірного автомобіля у власність, ОСОБА_4 автомобіль не використовує для особистих потреб та фактично єдиним користувачем є ОСОБА_5, який під час зняття спірного автомобіля з обліку не мав наміру здійснити його фактичне відчуження на користь іншої особи, як і не мав наміру позбавитися своїх прав користування цим автомобілем. В свою чергу ОСОБА_4, реєструючи спірний автомобіль за собою як власником, не мав дійсних намірів здійснювати права щодо користування та володіння цим автомобілем, а тому сторони договору фактично не мали на меті настання відповідних правових наслідків, при цьому покупець не сплатив продавцю за спірний автомобіль оговорену в договорі суму, що не заперечували в суді відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_4

Таким чином, сукупність наведених вище обставин свідчить про те, що заздалегідь спланована мета сторін договору досягнути інших цілей, ніж ті, що передбачені правочином, характеризує укладений між відповідачами договір купівлі-продажу спірного автомобіля, як фіктивний. Фіктивний правочин визнається судом недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, без застосування будь-яких наслідків.

При цьому, хоча позивач не являється стороною договору купівлі-продажу від 16.09.2014 року, але суд виходив з того, що наслідками укладення такого договору зачіпаються інтереси позивача, що пов'язані з вирішенням питання про його право власності.

Проте, за змістом статей 215 та 216 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», само по собі визнання недійсним виконаного правочину не призводять до реального відновлення порушеного права. Фактично, заявляючи позов про визнання оспорюваного правочину недійсним, особа має на меті подальше повернення майна, переданого за таким правочином.

Разом з тим, позивач ОСОБА_2 не є стороною оскаржуваного договору купівлі-продажу, тобто правовідносини, що виникли між дійсним власником та третьою особою є речово-правовими та у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом віндікаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Пунктом 22 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, роз'яснено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 Ц України якщо майно було набуте безпідставне в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі надані і досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими, а отже вони підлягає задоволенню.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_4 відносно того, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_5 за кошти отримані ним в подарунок від ОСОБА_7, оскільки крім власних тверджень, суду не надано жодного належного і допустимого доказу, в розумінні ст. 59 ЦПК України, на підтвердження свої заперечень.

Одночасно, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 365,60 грн., а також з відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в дохід держави судові витрати 835 грн. і 243,60 грн., а всього 1078,60 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ТОВ Кристал Стар про визнання недійсним правочину, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу від 16.09.2014 року за представництвом ТОВ Кристал Стар автомобіля Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В, укладеного між продавцем ОСОБА_3 за його дорученням ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_4 недійсним.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В.

Витребувати автомобіль Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В , із чужого незаконного володіння ОСОБА_4, шляхом зобов'язання передати автомобіль Mersedes-Benz, 2002 року випуску, шасі (кузов) №VS3737, легковий пасажирський-В власнику - ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір по 182,70 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь держави судовий збір по 539,30 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина