АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Величко Т.О.
Справа №2-7348/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

за участю секретаря Гоін В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2011 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» про визнання власності на об'єкт інвестування,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на об'єкт інвестування - нежитлові приміщення: №304 площею 95,26 кв.м., №305 площею 102,0 кв.м, №306 площею 80,56 кв.м, №307 площею 85,21 кв.м., за адресою АДРЕСА_1.

В мотивування вимог посилався на те, що між сторонами у справі було укладено Інвестиційний Контракт НОМЕР_1 (про інвестування у нежитлове будівництво) від 12.11.2007 року, згідно якого відповідач повинен був побудувати нежитлові приміщення № 304 площею 95,26 кв.м., №305 площею 102,0 кв.м., № 306 площею 80,56 кв.м., № 307 площею 85,21 кв.м., які знаходяться на 23 поверсі житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

Позивач виконав умови договору та сплатив відповідачу кошти у розмірі 448 750, 00 грн.

ТОВ «Стиль-Блюз» на виконання вимог інвестиційного контракту побудував та ввів в експлуатацію житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, в якому знаходиться об'єкт інвестування.

Проте, відповідач не підписує та не надає акт прийому-передачі нежитлових приміщень, що порушує його права як інвестора на отримання права власності на вказані нежитлові приміщення.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2011 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на об'єкт інвестування- нежитлові приміщення №304 площею 95,26 кв.м., №305 площею 102,0 кв.м, №306 площею 80,56 кв.м, №307 площею 85,21 кв.м, за адресою АДРЕСА_1.

Вирішено питання судового збору.

06.12.2012 року позивач звернувся до суду із заявою про винесення додаткового рішення, яким просив визнати за ним право власності на об'єкт інвестування - нежитлові приміщення з уточненими розмірами, а саме: приміщення літера «А»№304 площею 226.6 кв.м., літера «А» №305 площею 123,5 кв.м. літера «А»№306 площею 103.1 кв.м. літера «А»№307 площею 106,3 кв.м, за адресою АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивував тим, що після завершення будівництва об'єкта інвестування, фактичний розмір приміщень № 304 становить 226.6 кв.м., №305 - 123,5 кв.м. №306 -103.1 кв.м. № 307 - 106,3 кв.м., що підтверджується Технічними паспортами від 17.01.2012 року по Інвентаризаційній справі № 47780.

Додатковим рішенням від 13.12.2012 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від22.11.2011 року доповнено та визнано за ОСОБА_3 право власності на об»єкт інвестування- нежитлові приміщення літера «А»№304 площею 226,6 кв.м.. літера «А»№305 площею 123,5 кв.м. літера «А»№306 площею 103.1 кв.м. літера «А»№307 площею 106,3 кв.м, за адресою АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішеннями суду, ОСОБА_1, яка не була стороною по справі, проте вважає, що ухваленими судом рішеннями порушено її права шляхом припинення права спільної власності власників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 на приміщення загального користування, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та додаткове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що загальні, технічні, підсобні приміщення 23 поверху та надбудова належать до спільної сумісної (часткової) власності власників квартир багатоквартирного будинку. Визнавши за ОСОБА_3 право власності на приміщення, що були ним створені шляхом здійснення добудов, реконструкції 23 поверху та надбудови, без згоди власників квартир, суд порушив майнові права власників квартир багатоквартирного будинку, зокрема, право власності (спільної сумісної, часткової), право користування, право розпорядження.

Суд припинив право спільної власності власників багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 на приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами квартир, яке обслуговувало більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир.

На час укладення позивачем та забудовником договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та «Про інвестиційну діяльність».

Hi зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 18.02.2015 року № 6-244цс14.

Позивач не мав права власності на нежитлові приміщення, більше того, нежитлових приміщень на дату прийняття рішення взагалі не існувало, оскільки первинна технічна інвентаризація щодо них була проведена лише 17.01.2012 року, нежитлові приміщення не були прийняті в експлуатацію.

Суд не перевірив, чи існують в натурі приміщення, чи не порушуються внаслідок визнання за позивачем права власності права інших осіб.

Згідно з наданими БТІ копіями поверхових планів та копіями журналів підрахунку площі 22, 23 та технічного поверху (надбудови) від 02.11.2007 року, приміщення 304, 305, 306, 307 взагалі відсутні.

23 поверх за поверховим планом від 02.11.2007 року був місцем загального користування, що складався з: сходової клітини, трьох коридорів, трьох технічних приміщень, одного підсобного приміщення, та його площа становила 351 кв.м., що зазначено у плані поверху 23 літера «А», надбудова літера «А» взагалі була технічним поверхом та мала площу 186, 8 кв.м.

Із технічної документації за 17.01.2012 року вбачається, що поверх 23 літера «А», що був місцем загального користування і надбудова, що була технічним поверхом, були реконструйовані у приміщення 304, 305, 306, 307 загальною площею 559,5 кв.м.

При цьому, з поверхових планів від 17.01.2012 року вбачається, що такі приміщення в експлуатацію не здані, загальна площа МЗК становить лише 59,6 кв.м.

Станом на дату прийняття рішення від 28.11.2011 року нежитлові приміщення № 304, 305, 306, 307 взагалі не існували, не були виділені в натурі, не були прийняті в експлуатацію.

Зазначила, що після порівняння планів за поверхами на будівлю літера «А» по АДРЕСА_1 за 02.11.2007 року та за 17.01.2012 року, можна дійти висновку, що приміщення були збудовані після введення будинку в експлуатацію та після виготовлення первинної технічної документації.

У рішенні відсутнє посилання на нормативно-правові акти, на підставі яких суд дійшов висновку про задоволення позову, назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Крім того, ухвалене судом додаткове рішення є незаконним, оскільки позивачем не заявлявся позов про визнання за ним права власності на нежитлові приміщення літера «А» № 304, 305, 306, 307, за адресою: АДРЕСА_1 площею 226,6 кв.м, 123,5 кв.м, 103,1 кв.м, 106,3 кв.м. Це випливає як з тексту самого рішення, його описової та резолютивної частини, а також з відсутності у тексті відомостей стосовно подання позивачем заяви про збільшення позовних вимог (зміну позовних вимог).

Більше того, первинну технічну інвентаризацію нежитлових приміщень № 304. 305, 306, 307 проведено лише 17.01.2012 року, тобто, позивач не міг у 2011 році подати позовну заяву чи надавати суду пояснення з приводу наявності у нього права власності на нежитлові приміщення, що мають площу, зазначену у додатковому рішенні. Отже, суд прийшов до висновку про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення на підставі доказів, що не існували на дату розгляду справи, та фактично підмінив новий судовий процес.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Ухвалюючи додаткове рішення по справі, суд виходив з обґрунтованості заяви позивача.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, в повній мірі зазначеним вимогам рішення суду та додаткове рішення не відповідають, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 12.11.2007 року між сторонами у справі було укладено Інвестиційний Контракт НОМЕР_1 (про інвестування у нежитлове будівництво), згідно умов якого, ТОВ «Стиль-Блюз» зобов'язується ввести в експлуатацію об'єкт будівництва та передати у власність об'єкт інвестування Інвестору. Інвестор, (ОСОБА_3) зобов'язується внести інвестицію ш ляхом сплати Підприємству грошових коштів за закріплений об'єкт інвестування та прийняти інвестування на визначених цим Контрактом умовах.

Згідно Довідки №НИ-00520 від 10 листопада 2011 року, відповідач визнав, що ОСОБА_3 повністю вніс інвестицію згідно укладеного інвестиційного контракту у сумі 448750,00 грн., а також визнав відсутність будь-яких претензій до позивача по вказаному контракту.

Об'єктом інвестування за вказаним контрактом виступили нежитлові приміщення: №304 площею 95,26 кв.м., №305 площею 102,0 кв.м., №306 площею 80,56 кв.м., №307 площею 85,21 кв.м., за адресою АДРЕСА_1.

Відповідач на виконання вимог інвестиційного контракту побудував та ввів в експлуатацію житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, в якому знаходиться об'єкт інвестування, що підтверджується Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 03.12.2007 року.

Згідно умов інвестиційного контракту п.2.3.7. відповідач зобов'язався передати позивачу об'єкт інвестування за актом прийому-передачі не пізніше наступного дня після внесення інвестиції, але не раніше введення об'єкту будівництва в експлуатацію.

Проте, як стверджує позивач, відповідач не підписує та не надає акт прийому-передачі нежитлових приміщень, що порушує його права як інвестора на отримання права власності на вказані нежитлові приміщення.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97‒ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Слід зазначити, що нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що право власності на спірні нежитлові приміщення в позивача не виникло. Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації врегульовано чинним законодавством на час укладення Контракту.

Згідно п. 28 Контракту оформлення первинного права власності на об'єкт інвестування здійснюється Інвестором власними силами за власний рахунок.

Тобто, за змістом Інвестиційного контракту позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.

Також судова колегія враховує і ту обставину, що відповідно до Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 03.12.2007 року, відомостей про групу нежитлових приміщень, на які суд визнав за позивачем право власності - немає.

У силу ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що позивачем не доведено факт набуття права власності на збудоване нерухоме майно.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції в порушення вимог законодавства замінив собою державні реєстраційні органи та визнав право власності за позивачем у порядку 331 ЦК України за відсутності між сторонами по справі спору.

Відповідно до ст.382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також: власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

З конструкції статті вбачається, що власники квартир у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна в будинкувже згаданих приміщень загального користування, опорних конструкцій та обладнання і, відповідно, співвласниками самого будинку.

Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Умовами ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Рішенням Конституційного суду м. Києва від 02.03.2004 року допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін..) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Крім того, відповідно до правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово - комунального господарства №76 від 17.05.2005 року «Допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Для правильного вирішення спору суд повинен був з'ясувати не лише характеристику спірного приміщення за наданими документами, але й виходити з того, чи дійсно спірне приміщення є допоміжним; в якому чи в частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; чи використовувалось воно чи якась з його частин для обслуговування будинку.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 28.04.2010 року у справі № 6-16009св09.

Проте, враховуючи те, що позивач не є власником спірної групи нежитлових приміщень, апеляційна інстанція вважає, що в даній справі немає необхідності встановлювати чи є ці приміщення спільною власністю власників багатоквартирного будинку.

Відповідно до ст.. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд вирішив питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Аналіз даної статті вказує на те, що рішення суду щодо його змісту має відповідати вимогам, які передбачені ст. 215 ЦПК, бути повним та вичерпним, але при його ухваленні можуть мати місце помилки, які стосуються його неповноти, і у випадках, передбачених цією нормою, суд повинен усунути недоліки рішення суду шляхом ухвалення додаткового рішення.

Між тим, обставини, на які посилається ОСОБА_3, не є підставою для ухвалення додаткового рішення.

Крім того, суд першої інстанції грубо порушив вимоги процесуального права, визнавши за позивачем право власності на нежитлові приміщення шляхом ухвалення додаткового рішення, а тому таке додаткове рішення підлягає до скасування.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з позивача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 105,31 грн.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішень суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 -задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2011 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 грудня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» про визнання власності на об'єкт інвестування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3105,31 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді