Провадження № 22ц/784/468/16 Суддя першої інстанції Ротар М.М.
Справа№473/43/15-ц
Категорія 31 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного підприємства «Вознесенськ Транзит» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 лютого 2015 року за позовом приватного підприємства «Вознесенськ Транзит» (надалі- ПП «Вознесенськ Транзит») до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В січня 2015 року ПП «Вознесенськ Транзит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу у сумі 157 202 грн.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 1 квітня 2009 року в його користуванні перебував на підставі договору оренди автомобіль МАН 26410, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ПП «Ідеал».

21 квітня 2009 року в смт. Олександрівка Вознесенського району з вини працівника підприємства ОСОБА_2, який керував вказаним автомобілем, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої загинула громадянка ОСОБА_3

Вироком Вознесенського міськрайонного суду від 2 грудня 2010 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Рішеннями Вознесенського міськрайонного суду з ПП «Ідеал» були стягнуті грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди потерпілим на загальну суму 144 900 грн.

ПП «Вознесенськ Транзит» відшкодувало ПП «Ідеал» витрати по сплаті вказаної моральної шкоди в розмірі 157 202 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь у рахунок відшкодованої моральної шкоди у порядку регресу зазначену суму.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПП «Вознесенськ Транзит» просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги його позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 9 квітня 2015 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПП «Вознесенськ Транзит» 94 900 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди в порядку регресу. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в цій справі.

Постановою Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 9 квітня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Представник позивача в судове засідання апеляційного суду не зявився, надіславши письмове клопотання про відкладення розгляду справи, проте колегія суддів визнала причини неявки представника ПП «Вознесенськ Транзит» неповажними, у звязку з чим справа розглядалася без його участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача відсутнє право вимоги про стягнення з ОСОБА_2 відшкодованої моральної шкоди в порядку регресу з огляду на те, що відповідач не перебував з ПП «Вознесенськ Транзит» в трудових відносинах.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, постільки суд дійшов його без повного і всебічного зясування дійсних обставин справи, прав та обовязків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки зібраних у справі доказів та з порушенням норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, вироком Вознесенського міськрайонного суду від 2 грудня 2010 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у скоєнні ДТП, внаслідок якої загинула ОСОБА_3

Власником транспортного засобу МАН 26410, яким керував ОСОБА_2 під час вчинення злочину, було ПП «Ідеал».

Проте, 1 січня 2009 року за договором оренди, укладеним між орендодавцем ПП «Ідеал» та орендарем ПП «Вознесенськ Транзит», зазначений транспортний засіб було передано в оренду ПП «Вознесенськ Транзит» строком на три роки (а.с. 22-23).

Наказом № 53 від 6 січня 2009 року зазначений транспортний засіб було закріплено за ОСОБА_2 (а.с. 19).

На користь родичів загиблої ОСОБА_3 рішеннями Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2011 року стягнуто 50 000 грн., від 30 листопада 2011 року стягнуто 37 450 грн., від 9 грудня 2011 року - 57 450 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с.6,11).

Як стверджував позивач на час скоєння ДТП ОСОБА_2 працював на ПП «Вознесенськ Транзит», що підтверджується трудовою книжкою відповідача, а також звітність за формою 1-ДФ, а тому саме воно відшкодовувало заподіяну потерпілим моральну шкоду, перерахувавши стягнуті судовим рішенням суми на рахунок ПП «Ідеал».

На підтвердження факту трудових відносин між сторонами ПП «Вознесенськ транзит» надало: трудову книжку відповідача, за даними якої відповідач працював на зазначеному підприємстві з червня 2006 року по 28 лютого 2011 року (а.с. 40); наказ директора ПП «Вознесенськ Транзит» про зарахування на посаду водія ОСОБА_2 з 1 червня 2006 року (а.с. 47); звітність за 2009 рік в органи Державної фіскальної служби України про суму доходів нарахованих роботодавцем ПП «Вознесенськ Транзит» своєму працівнику ОСОБА_2 (довідка форми 1-ДФ) (а.с. 47-51).

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

За положеннями ст. 48 КЗпП України, основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка, яка заповнюється у разі роботи на підприємстві понад пять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Крім того, належним доказом працевлаштування особи на відповідне підприємство є довідка органу Держаної фіскальної служби України, яка підтверджує утримання роботодавцем із заробітної плати працівника передбачених законом зборів, внесків та податків.

З огляду на таке, колегія суддів дійшла висновку, що надані позивачем докази свідчать про те, що ОСОБА_2 на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ПП «Вознесенськ Транзит», що також не заперечується сторонами.

Зазначення в попередніх судових рішеннях факту перебування відповідача у 2009 році в трудових відносинах з ПП «Ідеал» не може бути взято до уваги, оскільки спростовуються наведеними належними письмовими доказами про трудові відносини, що склалися на той час між ОСОБА_2 та ПП «Вознесенськ Транзит». Крім того, з дослідженої довідки форми 1-ДФ ПП «Ідеал» за 2009 рік, вбачається що це підприємство не перераховувало до фіскальної служби будь-яких податків, внесків або зборів за ОСОБА_2

За такого висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не перебував з ПП «Вознесенськ Транзит» в трудових відносинах є безпідставним.

Право регресу регламентується положеннями ст. 1191 ЦК України, зокрема за приписами якої особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо іншій розмір не встановлений законом.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (з подальшими змінами) визначено, що за моральну ( немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обовязків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах. А останній відповідає перед нею в порядку регресу.

Даними квитанцій № 200, 201, 17 квітня 2012 року встановлено, що ПП «Ідеал» перерахувало на рахунок ВДВС Вознесенського МРУЮ 42 359 грн. по виконанню рішення про стягнення на користь ОСОБА_4, а також 64 843 грн. по виконанню рішення про стягнення на користь ОСОБА_5

Згідно платіжних доручень від 10 липня 2012 року, ПП «Вознесенськ Транзит» перерахувало вказані вище суми на рахунок ПП «Ідеал» (а.с. 16, 18).

Отже 10 липня 2012 року ПП «Вознесенськ Транзит» компенсувало ПП «Ідеал» розмір моральної шкоди на суму, яка була стягнута рішеннями Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з ПП «Ідеал» на користь родичів особи, загиблої внаслідок ДТП. Таким чином саме ПП «Вознесенськ Транзит», як роботодавець ОСОБА_2, зазнав матеріальних витрат, спричинених працівником та, як наслідок, наділений правом зворотної вимоги до винної особи в порядку ст. 1191 ЦК України.

Між тим, колегія суддів вважає, що ПП «Вознесенськ Транзит» має право зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_2 у розмірі виплаченого відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_4 в сумі 37 450 грн., а також на користь ОСОБА_5 в сумі 57 450 грн. При цьому, вимоги позивача про стягнення інших витрат, повязаних зі сплатою судових витрат та виконавчого збору, не можуть буті стягнуті з винного за правилами ст. 1191 ЦК України, а відтак задоволенню не підлягають.

Крім того, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 50 000 грн., оскільки як вбачається з рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 8 лютого 2012 року, зазначена сума вже стягнута з відповідача на користь ПП «Ідеал».

Отже, ПП «Вознесенськ Транзит» має право зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_2 у розмірі 94 900 грн. виплаченого відшкодування моральної шкоди.

Положеннями ст. 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

Статтею 134 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації зокрема, у випадку коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Оскільки винні дії ОСОБА_2, що заподіяли шкоду відповідачу, мають ознаки, переслідуваних у кримінальному порядку та мають ознаки прямої дійсної шкоди, то вимога ПП «Вознесенськ Транзит» про стягнення 94 900 грн. виплаченого відшкодування моральної шкоди є обґрунтованою.

Водночас ч. 3 ст. 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. При цьому, днем виявлення факту наявності шкоди, заподіяної працівником третім особам, вважається день виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на предявлення регресного позову.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснюється, що встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки зверненні до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки.

Як встановлено 10 липня 2012 року ПП «Вознесенськ Транзит» здійснило виплату сум відшкодування шкоди, спричиненої ОСОБА_2, тому 10 липня 2013 року позовна давність для предявлення підприємством регресного позову до відповідача спливла. Позивач звернувся до суду 5 січня 2015 року, тобто за межами строку, встановленого законом, при цьому не зазначив причин пропуску такого строку та не просив суд поновити строк звернення до суду з цим позовом.

При розгляді справи апеляційним судом не встановлено поважність причин пропуску позивачем строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, які б завадили ПП «Вознесенськ Транзит» звернутися до суду у встановлені законом строки.

За нормами ЦК України та КЗпП України, що регулюють позовну давність, можна дійти висновку, що пропущення особою строків позовної давності без поважних причин, за умови встановлення судом порушенного права, про захист якого вона просить, є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ПП «Вознесенськ Транзит» в частині стягнення з ОСОБА_2 94 900 грн. моральної шкоди в порядку регресу є обґрунтованими, однак не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного визначення правових підстав для відмови в задоволенні позову і є підставою для скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Вознесенськ Транзит» задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 лютого 2015 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

В задоволенні позовних вимог приватного підприємства «Вознесенськ Транзит» до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_6