Справа № 138/334/15-ц Провадження № 22-ц/772/1287/2016Головуючий в суді першої інстанції Цибульський О. Є.
Категорія 5 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чуприни В.О.,

з участю секретаря Маркевич Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа: комунальне підприємство «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», про захист права власності на нерухоме майно,

встановила:

У лютому 2015 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що у 1995 році, на відведеній їм в установленому законом порядку земельній ділянці, яка розташована по АДРЕСА_1, ними був побудований колодязь, яким вони користуються і який відгороджений від земельної ділянки відповідачів дерев'яним парканом. Під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6 до них про усунення перешкод у здійсненні права власності, їм стало відомо, що відповідачі на підставі договору дарування від 26 серпня 2008 року є власниками спірного колодязя.

Посилаючись на те, що вони є власниками спірного колодязя, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили витребувати з чужого незаконного володіння відповідачів господарську споруду - колодязь літ. «З», який рахується за будинковолодінням АДРЕСА_2; визнати недійсним договір дарування від 26 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ОСОБА_3 в частині переходу до відповідачів господарської споруди - колодязя; скасувати державну реєстрацію господарської споруди - колодязя та зобов'язати комунальне підприємство «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» внести зміни в інвентарні справи будинковолодінь

№ 11 та АДРЕСА_2 щодо власників господарської споруди - колодязя.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3, ОСОБА_6 господарську споруду - колодязь літ. «З», який знаходиться по АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано недійсним договір дарування від 26 серпня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Павлюк Л.М., в частині переходу до ОСОБА_3 2/3 частки та ОСОБА_6 1/3 частки господарської споруди - колодязя літ. «З».

Скасовано реєстрацію складової частини об'єкту нерухомого майна - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2, саме: колодязя літ. «3» за ОСОБА_3 в розмірі 2/3 частки та ОСОБА_6 1/3 частки, згідно реєстраційного запису № 6 від 14 червня 2013 року.

Зобов'язано комунальне підприємство «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» внести зміни в інвентарні справи будинковолодінь № 11 та АДРЕСА_2 щодо власників господарської споруди - колодязя.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі заявник просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні ОСОБА_3, ОСОБА_6, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Начальник комунального підприємства «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_9 надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про день і час судового засідання, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна криниця побудована ОСОБА_5 на виділеній йому земельній ділянці, однак ОСОБА_7 - мати позивача, розпорядилася криницею, подарувавши її відповідачам, хоча не була власницею цього майна.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини третьої статті 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже за змістом ст. 387 ЦК України позивач повинен довести, а суд встановити факти, які не тільки доводять право власності позивача на майно, а і його право на витребування цього майна; вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; незаконність володіння відповідачем майном позивача; відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна.

Крім того, відповідне майно має бути індивідуально визначеним і на момент розгляду справи фактично знаходитися у незаконному володінні особи, до якої пред'явлено вимогу.

За правилами частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Спір між сторонами виник з приводу господарської споруди - колодязя.

Установлено, що на засіданні правління колгоспу «Червоний Жовтень» (протокол № 12 від 01 серпня 1985 року) ухвалено рішення про виділення ОСОБА_5 земельної ділянки розміром 0, 10 га із земель, що належали ОСОБА_10 (а.с.65).

Рішенням виконкому Могилів-Подільської районної Ради народних депутатів № 338 від 30 листопада 1985 року ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво житлового будинку в селищі Вендичани (а.с.22).

Відповідно до рішення 10 сесії 23 скликання Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області від 22 грудня 1999 року ОСОБА_5 виділено земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства розміром 0, 10 га (а.с.20-21).

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках є власниками будинковолодіння № 11 по АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 серпня 2008 року ОСОБА_7 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, зокрема - колодязя літ. «З» по АДРЕСА_2 (а.с.18). Це підтверджується і матеріалами інвентарної справи, актом вартості будівель і споруд (а.с.19).

Із матеріалів інвентарної справи на будинковолодіння АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 слідує, що до складу належного йому нерухомого майна відноситься: житловий будинок, підвал, веранда, ганок, ворота, огорожа, підмостка. У матеріалах інвентарної справи відсутні дані про те, що господарська споруда - колодязь літ. «З» належить позивачам.

Отже, єдиним власником господарської споруди - колодязя літ. «З» була ОСОБА_7, а відтак вона мала право відчужувати це майно.

Відповідно до договору дарування від 26 серпня 2008 року ОСОБА_7 безоплатно передала у власність ОСОБА_6, ОСОБА_11 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2. За даними правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності, на земельній ділянці, правовий режим якої та норми користування не встановлені, розташовані: один житловий будинок, прибудова, сарай, сарай-прибудова, вбиральня, огорожа, колодязь літ. «З», підмостка (а.с.14-17).

Таким чином, відповідачі на відповідній правовій підставі набули право власності на спірне нерухоме майно

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачі є власниками господарської споруди - колодязя літ. «З», оскільки не довели право власності на спірне майно і право на витребування цього майна у відповідачів.

Разом з тим, для виникнення в позивачів права власності на індивідуально визначене майно, а відтак права витребування цього майна з чужого незаконного володіння, необхідним є дотримання визначеного Законом та підзаконними нормативно-правовими актами порядку й фактичне оформлення права власності в установленому законодавством порядку з отриманням правовстановлюючих документів.

У разі ж якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, а також уразі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Позивачі вимог про визнання за ними права власності на майно, що його вони вимагають витребувати від іншої особи, не заявляли, стверджуючи про те, що воно їм належить на підставі тих документів, які вже є матеріалах справи.

Натомість матеріалами справи встановлено, що рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21 травня 2009 року, що набрало законної сили, поділено спільне майно подружжя позивачів та визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину будинковолодіння АДРЕСА_1 та виділено їй, зокрема: господарські споруди - сарай «В1», сарай «В2», сарай «В3» та вбиральню; за ОСОБА_5 визнано право власності на ? частину будинковолодіння АДРЕСА_1 та виділено йому, зокрема: господарські споруди - літню кухню, веранду «в» та сарай «В4» (а.с.11). Як слідує із зазначеного рішення суду, спірний колодязь, як складова частина об'єкта нерухомого майна, яке підлягала поділу, предметом поділу не був.

Згідно зі статтею 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, вони розглядаються як одна річ.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, встановлені зазначеним судовим рішенням обставини, свідчать про те, що спірний колодязь позивачам не належав.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково взяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи № 682 від 18 листопада 2015 року про те, що колодязь літ. «З» ймовірно побудований в межах земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_1, оскільки цей висновок містить припущення щодо місця розташування спірного колодязя. При цьому суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що у сторін відсутні правовстановлюючі документи на земельні ділянки, а також між земельними ділянками межі встановлені не були.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки господарська споруда - колодязь літ. «З», яка є складовою частиною об'єкта нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_2, належала ОСОБА_7 на праві приватної власності, то помилковими є посилання в судовому рішенні на показання свідків, як докази того, що спірний колодязь будував ОСОБА_5

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно дарунок у власність.

З огляду на зазначене та враховуючи те, що на момент укладення договору дарування, єдиним власником господарської споруди - колодязя літ. «З», як складової частини об'єкта нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_2 була ОСОБА_7, яка діючи добровільно подарувала належне їй нерухоме майно відповідачам, то відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним в частині переходу до відповідачів господарської споруди - колодязя.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та на зазначене уваги не звернув. При цьому суд не встановив чим саме порушуються права і законні інтереси позивачів. Також судом не звернуто увагу на те, що позивачі не набули права власності на спірне нерухоме майно, а відтак обраний спосіб захисту у вигляді витребування майна та визнання правочину недійсним не відповідає вимогам закону.

Отже, у справі яка переглядається, суд зазначених норм матеріального права не врахував та неправильно застосував норму частини першої статті 16 ЦК України, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 267, 31 грн. (а.с.246).

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа: комунальне підприємство «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», про захист права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 267, 31 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.В. Оніщук

/підпис/ В.О. Чуприна

Згідно з оригіналом: