АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Мазурик О.Ф., Слободянюк С.В.

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та передачу дублікату ключів від квартири, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що з 25 березня 2006 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 На час звернення до суду із даним позовом в провадженні Печерського районного суду міста Києва знаходиться цивільна справа про розірвання шлюбу.

З 2006 року позивач була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_1, яка належить сину ОСОБА_3 на підставі договору дарування, однак 05 березня 2015 року вона не змогла потрапити до зазначеної квартири, оскільки замки на вхідних дверях були замінені, відповідач вивіз усі її особисті речі та уклав з охоронним агентством договір щодо охорони вказаної квартири.

Посилаючись на те, що її протиправно позбавлено права користування квартирою АДРЕСА_1, позивач просила зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні зазначеною квартирою, вселити її та передати дублікати ключів від вказаної квартири. (т.1 а.с.3-5)

Відповідач проти позову заперечував, у вересні 2015 року звернувся із зустрічним позовом на обґрунтування якого зазначив, що у лютому 2015 року ОСОБА_1 виїхала з квартири АДРЕСА_1, покинувши чоловіка разом із донькою, які там проживали. Посилаючись на те, що малолітній власник житлового приміщення з вересня 2014 року перебуває у Великобританії на навчанні, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно не проживають, тому просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1. (т.1 а.с.101-104, 122-123)

ОСОБА_1 заперечувала проти зустрічного позову. (т.1 а.с.189-191)

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та передачу дублікату ключів від квартири, а також зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою залишено без задоволення. (т. 1 а.с.202, 204-206)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду в частині залишення без задоволення її позову і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не надав належної оцінки обставинам та доказам, якими обґрунтований заявлений позов. (т.1 а.с.214-219)

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на незаконність рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені його позову і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, в іншій частині рішення залишити без змін. На обґрунтування скарги зазначив, що власником квартири АДРЕСА_1 є його малолітній син ОСОБА_3, тому він як батько, відповідно до ч. 1 ст. 177 СК України, взяв на себе обов'язок зі збереження та утримання вказаного майна. (т.1 а.с.221-223)

В судовому засіданні ОСОБА_1, її представник ОСОБА_6 підтримали доводи поданої скарги і заперечували проти скарги ОСОБА_2, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 підтримав доводи скарги ОСОБА_2 та заперечував проти доводів скарги іншої сторони.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. (т.1 а.с. 245-246)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника квартири, які проживають разом із ним у квартирі, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до статей 11, 27, 31 ЦПК України, позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими їх обґрунтовує, та зазначає докази на підтвердження обставин. Підставами позову, які згідно зі ст. 31 ЦПК України може змінити лише позивач, є фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та передачу дублікатів ключів від квартири, ОСОБА_1 в позовній заяві зазначила, що 05 березня 2015 року не змогла увійти у квартиру АДРЕСА_1, оскільки замки на вхідних дверях були замінені, а з укладенням відповідачем договору про надання послуг охорони, вона не може потрапити до вказаної квартири. (т. 1 а.с. 3-5)

Заперечуючи проти таких доводів відповідач ОСОБА_2 зазначав, що позивачка виїхала з квартири, оскільки фактично створила нову сім'ю і проживає з іншою особою у шлюбних відносинах.(т. 1 а.с. 101-104)

Колегія суддів перевірила вказані доводи та встановила наступне.

Із 25 березня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. (т.1 а.с.6)

Від шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.7-8)

За нотаріально посвідченим договором від 16 червня 2006 року ОСОБА_2 подарував, а його син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав в дар незавершений будівництвом об'єкт нерухомого майна, житлове приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1. ОСОБА_1, яка діяла від імені малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, підписала цей договір. (т.1 а.с. 9)

За довідкою Комунального підприємства по утриманню та експлуатації житлового фонду «ЛИПКИЖИТЛОСЕРВІС» від 03 квітня 2015 року (форма 3) у квартирі АДРЕСА_1 з 03 березня 2011 року зареєстровані і проживають ОСОБА_3 (власник), ОСОБА_1 (мама), ОСОБА_4 (сестра) та з 27 березня 2015 року значиться зареєстрованим ОСОБА_2 (батько). (т.1 а.с.62)

В письмовій заяві від 25 березня 2015 року, яка долучена до матеріалів справи, позивачка визнала, що вже 07 березня 2015 року вона потрапила до квартири.(т. 1 а.с. 12)

Такі обставини ОСОБА_1 підтвердила в суді апеляційної інстанції і пояснила, що потрапивши до квартири 07 березня 2015 року, вона замінила замки вхідної двері квартири і мала ключі, один комплект яких запропонувала отримати ОСОБА_2 про що свідчить журнал та звукозапис судового засідання.(т. 2 а.с. 11-12)

ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою в судовому порядку на час розгляду цієї справи не визнана, а відтак, як член сім'ї власника квартири має право користування цією квартирою.

Самі по собі факти укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_1, кожним окремо, договорів про надання послуг охорони приміщення та майна, що знаходиться в жилих приміщеннях громадян, управління майном, копії яких надані до справи, не свідчать про створення перешкод, зокрема відповідачем ОСОБА_2, у користуванні квартирою. (т. 1 а.с. 64 - 75, 107-109)

Інших обставин наявності перешкод у користуванні квартирою та створення таких з боку відповідача ОСОБА_2, позовна заява ОСОБА_1 не містить.

Згідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.(ч. 4 ст. 60 цього Кодексу)

Відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З огляду на встановлені судом обставини справи в межах доводів позовної заяви та відсутність об'єктивних доказів створення перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою, колегія суддів погодилась з рішенням суду в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_1.

Додаткове посилання районного суду, що ОСОБА_2 не зареєстрований у вказаній квартирі та не може вважатись належним відповідачем є помилковим, проте в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 судом відмовлено з підстав його недоведеності і таке не призвело до неправильного його вирішення. (т. 1 а.с. 62)

Інші обставини і докази, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на обґрунтування підстав заявлених нею вимог, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки такі є фактичним уточненням позовної заяви, ці обставини в позовній заяві до суді першої інстанції заявлені не були.

При цьому, колегія суддів враховує, що позивачка не позбавлена права заявляти вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом з інших підстав, які не були предметом оцінки суду в цьому провадженні.

Колегія суддів не погодилась з висновком районного суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 з підстав, що він не є належним позивачем у справі.

Власником квартири АДРЕСА_1 є малолітній ОСОБА_3, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є його батьками, тому зважаючи на положення ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 177 СК України сторони мають рівні права та обов'язки щодо управління майном, належним малолітній дитині, у т.ч. звертатись до суду за захистом прав дитини, якщо вважають, що права дитини порушені.

Предметом заявленого ОСОБА_2 зустрічного позову є визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилався на норми ЦК України та ч. 1 ст. 177 СК України із зазначенням, що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3(т. 1 а.с. 122-123)

Тому висновок районного суду про відмову в позові з підстав, що ОСОБА_2 не має права звертатись до суду із зазначеними вимогами оскільки не є належним позивачем, є помилковим.

Ухвалюючи в цій частині нове рішення, колегія суддів зазначила наступне.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням можливе лише на підставі норм ЖК України.

Так, згідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

ОСОБА_2 не довів передбачених ЖК України підстав для визнання відповідачки ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В суді апеляційної інстанції позивач не вправі уточнювати заявлені вимоги, а з власної ініціативи апеляційний суд не вправі визначати підстави визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою.

За таких обставин рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у позові проте з інших підстав.

Інші доводи скарг цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1, 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

С.В.Слободянюк

Справа № 22-ц/796/2129/2016

Унікальний номер 757/17473/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Писанець В.А.

Доповідач Левенець Б.Б.