Справа № 203/2856/13-ц
Провадження № 2/0203/140/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2016 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменка С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі (м. Дніпропетровську) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановив:

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом 22 квітня 2013 року. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що позивач на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року набув статусу кредитора за кредитним договором, укладеним 21 травня 2008 року між ВАТ «СВЕДБАНК» та відповідачкою, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 84 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 20 травня 2019 року. На забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачкою було укладено договір іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1. Оскільки боржник не виконує свої зобов'язання за договором, на вимоги банку не реагує, утворилась заборгованість у розмірі 113 525 доларів 99 центів США. Ураховуючи наведене, позивач просив у рахунок погашення заборгованості відповідачки за кредитом звернути стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2013 року (Т.1 а.с. а.с. 76 77), позов ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить відповідачці на підставі права власності, на користь ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ», у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 травня 2008 року, яка станом на 01 лютого 2013 року складає 907 413 грн. 24 коп., а саме: за кредитом 569 725 грн. 05 коп.; по відсоткам 154 806 грн. 43 коп.; пеня 182 881 грн. 76 коп., шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмет іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2013 року заява відповідача про перегляд заочного рішення залишена без задоволення (Т. 1 а.с. 132).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2014 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2013 року залишено без змін (Т. 1 а.с. а.с. 247 248).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2014 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Т. 2. а.с. а.с. 86 88)

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2014 року заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2013 року скасоване, у задоволенні позову відмовлено (Т. 2 а.с. а.с. 190 194)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2014 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (Т. 2 а.с. а.с. 241 244).

При новому розгляді представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення про те, що на спірні правовідносини не розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки відповідачка проживає за іншою адресою, ніж знаходиться квартира, передана в іпотеку, відповідачка має інше житло, крім того, передбачений цим Законом мораторій не є підставою для відмови в позові, що підтверджується практикою Верховного Суду України. Представник позивача вказував, що ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» є фінансовою установою і мало право укладати договір факторингу щодо спірного кредитного договору та договору іпотеки з фізичною особою відповідачкою. Позивач дійсно не має ліцензії на здійснення валютних операцій, проте грошові вимоги, за якими звертається стягнення на предмет іпотеки виражені в національній валюті (Т. 3 а.с. а.с. 2 27, 96 100, Т. 4 а.с. а.с. 25, 30 31). В судове засідання для розгляду справи по суті представник позивача не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних доказів (Т. 4 а.с. 40)

Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позовні вимоги заявлені передчасно, позивач не мав право укладати договір факторингу щодо заборгованості фізичної особи, яка не є субєктом господарювання, не має ліцензії на здійснення розрахунків в іноземній валюті, в якій виражено зобовязання за кредитним договором на підставі якого здійснюється стягнення, за вказаною заборгованістю є рішення ленінського районного суду м. Дніпропетровська на користь ПАТ «СВЕДБАНК», в якому не відбувалось заміни сторони. Відповідачка також зазначала, що позивач не міг набути право вимоги до неї до повної сплати за нього на користь ПАТ «СВЕДБАНК», розрахунок заборгованості є невірним, оскільки пеня нарахована з порушенням строку позовної давності, на правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,оскільки іншого житла відповідачка не має (Т. 3 а.с. а.с. 73 83, 163 165, Т. 4 а.с. 1 3).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21 травня 2008 року між ВАТ «СВЕДБАНК» та відповідачкою укладено кредитний договір № 0301/0508/71-086, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 84 000 доларів США на строк до 20 травня 2019 року (Т 1 а.с. а.с. 5 14).

Виконання відповідачем договірних зобов'язань з повернення кредиту забезпечено в повному обсязі іпотечним договором № 0301/0508/71-086-Z-1, укладеним між ВАТ «СВЕДБАНК» та відповідачкою, посвідченим 21 травня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, за реєстром № 452. Предметом договору іпотеки є належна відповідачці на праві власності квартира АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. а.с. 15 19).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2012 року у цивільній справі № 2/422/2073/2012р. стягнуто з відповідачки на користь ПАТ «СВЕДБАНК» заборгованість за кредитним договором № 0301/0508/71-086 від 21 травня 2008 року в розмірі 658 745 грн. 83 коп. (Т. 2 а.с. а.с. 22 24).

28 листопада 2012 року між ПАТ «СВЕДБАНК», яке є правонаступником ВАТ «СВЕДБАНК» та ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» укладено договір факторингу № 15, відповідно до п.2.1. якого банк передає фактору (ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС») права вимоги за кредитними договорами. Згідно п.2.3. цього договору перехід прав відбувається після сплати фактором ціни продажу в повному обсязі (Т. 1. а.с. а.с. 28 34).

Згідно довідок ПАТ «ОМЕГАБАНК», яке є правонаступником ПАТ «СВЕДБАНК», та ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», розрахунок за договором факторингу № 15 був здійснений 28 листопада 2008 року (Т. 2 а.с. а.с. 137, 138)

Згідно Переліку кредитних договорів, до вказаного вище договору факторингу, значиться кредитний договір відповідачки № 0301/0508/71-086 від 21 травня 2008 року (Т. 3 а.с. 48)

28 листопада 2012 року між ПАТ «СВЕДБАНК» та ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстром № 6970. Відповідно до п.1.2. вказаного договору первісний іпотекодержатель (ПАТ «СВЕДБАНК») передає новому іпотекодержателю (ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС») права за іпотечними договорами, перелік яких наведено в додатку № 1 за цим договором. Згідно п. 1.3. перехід прав і зобовязань та заміна сторони у зобовязаннях за іпотечними договорами відбувається з моменту набуття чинності цим договором. Згідно п. 4.1. договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками та скріплення печатками сторін та нотаріального посвідчення. (Т. 2 а.с. а.с. 76 77)

Як видно з додатку № 1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами в ньому значиться іпотечний договір від 21 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, за реєстром № 452 (Т. 3 а.с. 53)

Того ж дня, 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» та ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» укладено договір факторингу,відповідно до якого позивачу було передано право вимоги за кредитними договорами (Т. 1. а.с. а.с. 35 39).

Згідно Переліку кредитних договорів, до вказаного вище договору факторингу, значиться кредитний договір відповідачки № 0301/0508/71-086 від 21 травня 2008 року (Т. 3 а.с. 59)

28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» та ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» укладено договір про передачу прав за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Відповідно до п.1.2. вказаного договору (ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС») передає новому іпотекодержателю (ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ») права за іпотечними договорами, перелік яких наведено в додатку № 1 за цим договором. Згідно п. 1.3. перехід прав і зобовязань та заміна сторони у зобовязаннях за іпотечними договорами відбувається з моменту набуття чинності цим договором. Згідно п. 4.1. договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками та скріплення печатками сторін та нотаріального посвідчення (Т. 2 а.с. а.с. 78 79)

Як видно з додатку № 1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами в ньому значиться іпотечний договір від 21 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_2, за реєстром № 452 (Т. 3 а.с. 67)

04 березня 2013 року позивач направив на адресу відповідачки повідомлення про усунення порушень, в якій вимагав сплати заборгованості в розмірі 113 525,99 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 907 413 грн. 24 коп. (Т. 1 а.с. а.с. 26 27)

Відповідно до статей 11, 525, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається у письмові формі (статті 1054, 1055 ЦК), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (статті 3, 18 Закону України від 05.06.2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» (далі Закон № 898-ІV).

Згідно зі статтею 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності зі статтею 1050 ЦК у контексті положення частини 2 статті 1054 ЦК, якщо кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів.

За правилами статті 526 ЦК зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 статті 530 ЦК передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтями 546, 547, 573 ЦК виконання зобов'язання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, що може виникнути в майбутньому. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. При цьому відповідно до статті 575 ЦК різновидом застави є іпотека.

У відповідності зі статтею 1 Закону № 898-ІV іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За правилами статей 3, 18 Закону № 898-ІV, статті 574 у контексті статті 575 ЦК іпотека як форма застави виникає і на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення, що також передбачено і статтями 577, 585 ЦК.

Статтею 33 Закону № 898-ІV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться у статтях 589, 590 ЦК.

Відповідно до статті 39 Закону № 898-ІV у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки.

Згідно зі статтею 41 Закону № 898-ІV реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ч. 1 ст. 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Як було встановлено судом, право вимоги ПАТ «СВЕДБАНК» за кредитним договором № 0301/0508/71-086 до відповідачки було відступлене за договором факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року на користь ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», яке того ж дня згідно договору факторингу відступило право вимоги до позивача.

Згідно п. 2.6. договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року окрім випадків, передбачених п.2.6.5. цього договору наступне відступлення або будь-яке інше відчуження в т.ч. передача в заставу фактором прав вимоги як в цілому, так і в будь-якій частині, допускається виключно за умови отримання від банку попереднього письмового дозволу (погодження) спостережної ради банку (Т. 1 а.с. 30)

Згідно п.п. 2, 4 протоколу спостережної ради АТ «СВЕДБАНК» № 19 від 20 листопада 2012 року було дійсно прийнято рішення про продаж прав вимоги вказаного банку на користь групи компаній «УКРБОРГ» (у. т.ч. ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», ТОВ «Факторингова компанія «УКРБОРГ», ТОВ «ГЛОБАЛ ІНФІНІТІ УКРАЇНА) та на наступний продаж вказаною групою цих прав вимоги до позивача (Т. 3 а.с. 41)

Позивач дійсно є фінансовою установою, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 214 від 22 вересня 2008 року (Т. 1 а.с. 44)

Відповідно до ч.ч. 1 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Що ж стосується тверджень відповідачки про недійсність договорів факторингу, яка таких, що порушують чинне законодавство, то слід відзначити наступне.

Згідно ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначено в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки вимоги про визнання договорів факторингу по справі не заявлялись, іншими судовими установами ці договори недійними не визнавались, у суду відсутні підстави відступати від презумпції правомірності правочинів, встановленої ст. 204 ЦК України та з власної ініціативи вирішувати питання про недійсність договорів.

Разом з тим, суд відзначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2012 року у цивільній справі № 2/422/2073/2012р. стягнуто з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 0301/0508/71-086 від 21 травня 2008 року саме на користь на користь ПАТ «СВЕДБАНК».

Згідно відповіді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2015 року № 24093 заміна позивача за цим рішенням не відбувалось, ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» не є учасником вказаної справи (Т. 3 а.с. 161).

У звязку з наведеним суд не вбачає підстав для застосування правової позиції, висловленої в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04 вересня 2013 року у цивільній справі № 73цс13, згідно якої наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання суми шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку боржником нерухоме майно.

У справі, що розглядалась Верховним Судом України, позивачем за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки є та сама особа, що й по справі про стягнення заборгованості за кредитом, за якою вже є рішення, тобто йдеться про одного й того ж самого кредитора.

Натомість у справі, що розглядається, стягувач за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська є відмінним від позивача. Значення цієї відмінності полягає в тому, що відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про іпотеку» боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов'язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Умови договорів, що обмежують це право боржника, є недійсними, а згідно ч. 3 цієї статті майновий поручитель чи наступний іпотекодержатель може виконати основне зобов'язання за боржника з наслідками,аналогічними вищенаведеним, і попередній іпотекодержатель зобов'язаний прийняти таке виконання.

Таким чином, за наявності встановленого судовим рішенням, що набрало законної сили, стягувача (кредитора) та за відсутності відомостей про заміну сторони виконавчого провадження за цим рішенням (якщо воно здійснюється) іпотекодавець не має правової визначеності, на чию корить (ПАТ «СВЕДБАНК» чи ТОВ «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ») він має сплатити суму грошового зобовязання з метою припинення відносин іпотеки.

При вирішення питань щодо валюти виконання зобовязань за договором, суд виходить з наступного.

Відповідно до кредитного договору від 21 травня 2008 року № 0301/0508/71-086 ВАТ «СВЕДБАНК» надав відповідачці кредит в іноземній валюті в розмірі 84 000 доларів США.

Як зазначено в п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Натомість ТОВ «КРЕДИНІ ІНІЦІАТИВИ» не є банківською установою, згідно наданих пояснень не має індивідуальної ліцензії на здійснення розрахунків в іноземній валюті та не може прийняти від відповідачки виконання в валюті, визначеній в договорі.

Посилання представника позивача на те, що він вимагає стягнення не іноземної валюти, а в національній валюті за офіційним курсом Національного банку України, суд оцінює критично, оскільки така можливість кредитним договором не передбачена. При цьому, позивачка позбавлена можливості виконувати договір у валюті зобовязання, а за наявності у неї відповідних коштів в іноземній валюті вона має здійснювати її продаж за банківським курсом купівлі валюти (що є нижчим від офіційного курсу НБУ), та доплачувати різницю до суми заборгованості за офіційним курсом НБУ.

Позивачем не надано обґрунтування правових підстав, за яких внаслідок взаємної домовленості про уступку боргу між банківською установою та господарською організацією, яка не має права на здійснення валютних операцій, для фізичної особи-споживача (відповідачки) змінено визначену договором валюту виконання зобовязань ще й з віднесенням курсової різниці на її рахунок.

При цьому, позивач не був позбавлений можливості ініціювати внесення змін до договору, отримати індивідуальну ліцензію на здійснення валютних операцій або запропонувати відповідачці виконати зобовязання за кредитним договором в національній валюті за курсом приймання іноземної валюти банківськими установами.

Відповідно до ч. 2 ст. 613 ЦК України якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги про звернення стягнення на майно відповідачки заявлені передчасно, а тому задоволенню не підлягають. У звязку з цим, суд не надавав оцінки правильності розрахунку суми заборгованості та наявності підстав для застосування до правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 203, 204, 215, 525, 526, 530, 546, 547, 573, 575, 610, 613, 629, 1029, 1050, 1054, 1054, 1077, 1078, 1083 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 3, 8, 24, 33, 39, 41, 42 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 222 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст складено 24.06.2016 р.

Суддя С.В. Єдаменко