Справа №490/8357/16-ц 31.10.2016 31.10.2016 31.10.2016
Справа № 490/8357/16-ц Головуючий у 1 інстанції Черенкова Н.П.
Провадження №22-ц/784/2409/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

31 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі:

позивача ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2016 року, постановлену за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а :

19 серпня 2016 року ОСОБА_2 предявив зазначений позов до ОСОБА_3, який обґрунтовував наступним.

Він народився 02 червня 1996 року у сімї ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і на сьогодні вже є повнолітнім.

Після розірвання батьками у 2014 році шлюбу батько пішов із сімї, а він залишився проживати разом із матір'ю.

До 2016 року він навчався в Миколаївському базовому медичному коледжі, а з 11 серпня 2016 року зарахований на навчання до Чорноморського національного університету імені ОСОБА_5.

У звязку з цим та відсутністю можливості працювати він потребує утримання від батька, проте той його добровільно не надає.

З огляду на те, що батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дітей які продовжують навчання до досягнення ними двадцяти три річного віку, а батько є працездатним, має добрий стан здоров'я та достатні матеріальні можливості, і може надавати йому грошову допомогу, просив стягнути на нього аліменти у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до закінчення навчання.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2016 року позовну заяву повернуто позивачу з підстав порушення правил територіальної підсудності.

ОСОБА_2 подав на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову, якою повернути заяву до суду першої інстанції для відкриття по ній провадження і подальшого розгляду.

В обґрунтування скарги посилався на те, що висновок суду про непідсудність даного позову Центральному районному суду м. Миколаєва суперечить положенням чинного процесуального законодавства, а тому ухвала, в якій її викладено, не може залишатися в силі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву позивачеві для подання до належного за підсудністю суду, районний суд виходив з того, що справа не підсудна Центральному районному суду м. Миколаєва, оскільки і позивач, і відповідач мають постійну реєстрацію в Україні. Відповідно до даних ВАДР УДМС України в Миколаївській області зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_1, а відповідача кв. № 46 в б. № 8 по бульвару Шкільному у м. Южноукранськ Миколаївської області. Обидва міста за адміністративною належністю не відносяться до території Центрального району м. Миколаєва, а тому правосуддя в них не можуть відправляти судді Центрального районного суду.

Колегія суддів з таким висновком суду 1 інстанції погоджується, вважає його вірним та обґрунтованим.

Так, в силу статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 8 Закону України від 7 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарським процесуальним кодексом України (статті 1,12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

В силу ст. 107 ЦПК всі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються судом першої інстанції, якими є районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди. Законодавчі акти, які по-іншому визначають суди першої інстанції щодо певних цивільних справ, відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК не можуть бути застосовані.

При цьому, суди повинні виходити з того, що правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 (справа щодо актів про обрання/призначення суддів на посади та про звільнення їх з посад); від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб); від 22 червня 2004 року № 13-рп/2004 (справа про Дисциплінарний статут прокуратури України)).

Питання про підсудність справ визначається ЦПК України, зокрема: розділом II - щодо справ наказного провадження; главою 1 розділу III - щодо справ позовного провадження; розділом IV - щодо справ окремого провадження; розділами VI, VII - щодо заяв (скарг) стягувача, боржника, інших учасників виконавчого провадження, заяв (подання) державного виконавця з питань, пов'язаних з виконанням судових рішень; главами 1 і 2 розділу VIII - щодо клопотань про визнання, звернення до виконання рішення іноземних судів; статті 404 - щодо заяв про відновлення втраченого судового провадження; статті 414 - щодо справ за участю іноземних осіб.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України, яка носить загальний характер, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання, яким за чинним законодавством вважається: будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини, , яке вона вільно обирає і в якому проживає постійно, переважно або тимчасово, або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування, яким є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік (стаття 29 ЦК і стаття 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні").

При цьому, фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.110 ЦПК України позови про стягнення аліментів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Оскільки процесуальні норми є формальними і розширеному тлумаченню не підлягають, то їх слід застосовувати виходячи з буквального їх розуміння.

Як вбачається з матеріалів справи, зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача є квартира АДРЕСА_2 (а.с.5), що відноситься до Новоодеського району Миколаївської області і є територією юрисдикції Новоодеського районного суду Миколаївської області.

Зареєстрованим місцем проживання відповідача є квартира АДРЕСА_3 (а.с.4), що за територіальним розташуванням відноситься до Южноукраїнського району Миколаївської області і правосуддя в якому здійснює Южноукраїнський міський суд Миколаївської області.

За такого, і за відсутності належних та допустимих доказів іншому, розгляд даного позову не підсудний Центральному районному суду м. Миколаєва, і суддя не тільки мав право, але і повинен був повернути позовну заяву разом з додатками позивачу для подання до належного суду, що той і вчинив.

При цьому, посилання позивача на те, що він продовжує навчання у м. Миколаєві та проживає в м. Миколаєві у квартирі батьків, не спростовує наведене вище і не змінює висновку про непідсудність справи Центральному районному суду.

Не є перешкодою для такого висновку і твердження позивача про відсутність у відповідача місця проживання в Україні та необхідності, у звязку з цим, застосування п. 10 ст. 110 ЦПК України, про підсудність справ за місцем знаходження майна особи-відповідача, яка не має в Україні місця проживання чи перебування, оскільки доказів останньому у справі немає. І, більше того, ним же надано витяг з ЄДРЮО від 20.03.2014 року (а.с. -17 зв.) про те, що ОСОБА_3 є керівником товариства з обмеженою відповідальністю «ЄСОМАРІН», зареєстрованому у ІНФОРМАЦІЯ_1, що вже саме по собі заперечує вказане вище твердження.

За такого, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити за її необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

ОСОБА_6