Справа № 199/6426/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Лавріщевій Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення відшкодованої шкоди в порядку регресу та понесених у звязку з цим витрат, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення відшкодованої шкоди в порядку регресу та понесених у звязку з цим витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 21.11.2006 року в м. Дніпропетровську на перехресті вул. Гавриленка та прос. Кірова, з вини водія ОСОБА_2, який керував автомобілем «ЗАЗ-1102», державний номер НОМЕР_1, та який на праві власності належить приватному підприємцю ОСОБА_1, відбулася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої належному ОСОБА_3 автомобілю «Опель Астра», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, заподіяні механічні ушкодження. Вина ОСОБА_2 у скоєнні зазначеної ДТП підтверджується постановою ДАІ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про відмову у порушенні кримінальної справи від 08.06.2005 року.

Заочним рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08.04.2010 року з позивачки ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 було стягнуто у відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_5, який під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ПП Онасенко ОСОБА_6, на загальну суму 56920,95 грн., з яких 45812,45 грн. матеріальна шкода, 5000 грн. моральна шкода, 570 грн. вартість авто-товарознавчого дослідження, 5000 грн. витрати на правову допомогу, 508,50 грн. державне мито, 30 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення.

Ухвалами Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2012 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.09.2012 року заочне рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08.04.2010 року залишено без змін та набрало законної сили 28.03.2012 року.

В процесі виконання заочного рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08.04.2010 року сторонами виконавчого провадження стягувачем ОСОБА_3 та боржником ОСОБА_1 було укладено мирову угоду, за умовами якої відшкодування збитків було зменшено на розмір моральної шкоди 5000 гривень. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25.12.2014 року було затверджено вказану мирову угоду, а виконавче провадження закрито на підставі постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 03.07.2015 року.

З урахуванням сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження витрати позивача з виконання заочного рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08.04.2010 року склали 57676,55 гривень, тому позивачка просила стягнути зазначену суму з відповідача ОСОБА_2 в порядку регресу.

В ході розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги відповідно до ст. 31 ЦПК України в частині їх розміру з урахування інфляційних збитків, та просила стягнути з відповідача суму у розмірі 98256,20 гривень, з яких 59766,55 гривень сума, сплачена стягувачу в процесі виконання заочного рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08.04.2010 року, та 38489,65 гривень інфляційні збитки.

У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що оскільки згідно трудового договору, укладеного між ним та позивачем, він працював водієм із заробітною платою у розмірі не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, тому позовні вимоги визнає у розмірі свого середньомісячного заробітку, що відповідає вимогам КЗпП України.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, про день розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки суду не повідомила.

Вислухавши пояснення сторін та представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.11.2006 року в м. Дніпропетровську на перехресті вул. Гавриленка та прос. Кірова, з вини водія ОСОБА_2, який керував автомобілем «ЗАЗ-1102», державний номер НОМЕР_1, що на праві власності належить приватному підприємцю ОСОБА_1, відбулася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої належному ОСОБА_3 автомобілю «Опель Астра», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, заподіяні механічні ушкодження. Вина ОСОБА_2 у скоєнні зазначеної ДТП підтверджується постановою ДАІ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про відмову у порушенні кримінальної справи від 08.06.2005 року.

Заочним рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08.04.2010 року з позивачки на користь ОСОБА_3 було стягнуто відшкодування шкоди, заподіяної 21.11.2006 року працівником позивачки ОСОБА_5 під час дорожньо-транспортної пригоди, на загальну суму 56920,95 грн., що складається з: 45812,45 грн. матеріальна шкода, 5000 грн. моральна шкода, 570 грн. вартість авто товарознавчого дослідження, 5000 грн. витрати на правову допомогу, 508,50 грн. державне мито, 30 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення.

Ухвалами Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2012 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.09.2012 року заочне рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08.04.2010 року залишено без змін та набрало законної сили 28.03.2012 року.

В процесі виконання заочного рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 08.04.2010 року сторонами виконавчого провадження стягувачем ОСОБА_3 та боржником ОСОБА_1 було укладено мирову угоду, згідно якої відшкодування збитків було зменшено на розмір моральної шкоди 5000 гривень.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25.12.2014 року було затверджено досягнуту мирову угоду, а виконавче провадження закрито на підставі постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 03.07.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.01.2006 року між приватним підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений безстроковий трудовий договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобовязався виконувати обовязки водія. Трудовий договір був зареєстрований у центрі занятості 03.01.2006 року. Розмір заробітної плати ОСОБА_2 встановлений не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно зі ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Згідно зі ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Відповідно до ст. 82 Закону України «Про державний бюджет України», встановлений розмір мінімальної заробітної плати з 01.07.2006 року у розмірі 375 гривень.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначено, що за правилами ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести

зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст.130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків

(так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. N 348, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом

справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за

попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Оскільки відповідач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з позивачкою ОСОБА_1 згідно з трудовим договором від 03.01.2006 року, виконуючи обовязки водія із встановленою заробітною платою у розмірі не нижче законодавчо установленого розміру мінімальної заробітної плати, тому суд вважає визначити заподіяну з вини відповідача шкоду при виконанні трудових обов'язків у розмірі мінімального розміру заробітної плати 375 гривень на час завдання такої шкоди, оскільки відсутні правові підстави для її визначення у більшому розмірі ніж цей заробіток.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України витрати по справі у розмірі 551 гривня 20 копійок стягнути з відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 61, 88, 212, 214, 215, 218, 224, 232 ЦПК України, ст.ст. 23, 1191 ЦК України, ст.ст. 130, 131, 132, 134 КЗпП України, Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення відшкодованої шкоди в порядку регресу та понесених у звязку з цим витрат, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку регресу 375,00 гривень понесених матеріальних збитків та 551 гривню 20 копійок витрат у справі, а всього 926 (девятсот двадцять шість) гривень 20 копійок.

В іншій частині позову, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя: