АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4771/16 Справа № 203/6051/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року м. Дніпро

16 червня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі Григорєвій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа державний нотаріус Пятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суд м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2015 року позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який нею було уточнено, в якому зазначила, що 25.11.1999 року померла її бабуся ОСОБА_6, якій на праві власності належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_1. Після її смерті відкрилась спадщина за законом та єдиним спадкоємцем першої черги була ОСОБА_7 матір позивачки, яка за життя не скористалась своїм право на прийняття спадщини. 14.05.2008 року ОСОБА_7 померла. В травні 2015 року вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після своєї бабусі. Однак, нотаріусом було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки на момент відкриття спадщини відповідно до положень ЦК УРСР, вона, як онука померлої, не входила до кола спадкоємців за законом. В звязку з цим та посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_6 з листопада 1999 року вона постійно, безперервно та добросовісно користується майном, 1/3 частиною квартири, здійснює її утримання та ремонт, позивачка на підставі ст.344 ЦК України просила визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 (а.с.а.с.2-4,39).

Рішення Кіровського районного суд м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю відмовлено ( а.с.88-89).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.а.с. 98-101,113-116).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_6 є бабусею позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_7 є донькою ОСОБА_6 та матірю позивачки.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого ЖКК «Дніпросельбуд» 18.08.1994 року, квартира АДРЕСА_3 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Згідно свідоцтва про смерть серії І-КИ №473755, повторно виданого 02.08.2012 року, ОСОБА_6 померла 25.11.1999 року.

Після смерті останньої відкрилась спадщина на належну їй частку квартири АДРЕСА_2.

За життя ОСОБА_6 заповіту не складала. А ОСОБА_7, як спадкоємець за законом першої черги, у відповідності до положень ст.549 діючого на той час ЦК УРСР спадщину після смерті ОСОБА_6 не прийняла, оскільки у встановлений шестимісячний строк не подала до нотаріальної контори відповідну заяву та фактично не вступила в управління та володіння спадковим майном.

14.05.2008 року ОСОБА_7 померла.

В подальшому позивачкою до Пятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було подано заяву про прийняття спадщини після померлої бабусі ОСОБА_6 Однак, листом нотаріуса від 09.04.2013 року, ОСОБА_2 було повідомлено про неможливість видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_6, з посиланням на те, що згідно діючого на час відкриття спадщини ЦК УРСР вона, як онука померлої, не відносилась до спадкоємців за законом.

Позивачка, посилалась на те, що з листопада 1999 року вона фактично вступила в управління та володіння 1/3 частиною квартири АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_6, безперервно та добросовісно володіє цим майном, утримує останнє, на підставі ст.344 ЦК України просила визнати за нею право власності на зазначену 1/3 частину квартири за набувальною давністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції посилався на те, що позивачка не довела факт добросовісного володіння спірною часткою вказаної квартири, право власності на яку,виходячи з положень ч.1 ст. 555 ЦК УРСР перейшло до держави, а відтак, відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_4, згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого ЖКК «Дніпросельбуд» 18.08.1994 року, належала на праві спільної часткової власності позивачці ОСОБА_2, її сину ОСОБА_3 та бабусі ОСОБА_6, яка згідно свідоцтва про смерть серії І-КИ №473755, повторно виданого 02.08.2012 року, померла 25.11.1999 року (а.с.8).

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_7Ю, яка є дочкою ОСОБА_6 що вбачається зі свідоцтва про народження (а.с.16), та матір'ю позивачки, що вбачається зі свідоцтва про народження (а.с.15), померла 14.05.2008 року (а.с.9).

Згідно відповіді Пятої Дніпропетровської нотаріальної контори, заповіт від іменні ОСОБА_6, не посвідчувався, із заявою про прийняття спадщини після померлої 25.11.1999 року ОСОБА_6, звернулась онука померлої ОСОБА_2, свідоцтво про право на спадщину після померлої 25.11.1999 року ОСОБА_6, їй не видавалось, оскільки відсутні правові підстави щодо цього. Свідоцтво про право на спадщину після померлої 14.05.2008 року ОСОБА_7 не видавалось(а.с.35).

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що позивачка добросовісно заволоділа 1/3 частиною квартири, яка належала ОСОБА_6, та після набрання ЦК України законної сили відкрито та безперервно володіла 1/3 частиною квартири, яка їм не належить, протягом більше ніж 10 років на час звернення з позовом до суду.

З огляду на це висновки суду першої інстанції щодо відсутності факту добросовісного заволодіння, відкритого та безперервного володіння належною померлій 1/3 частиною спірної квартири не відповідають обставинам справи.

Відповідно до розяснень, наданих в п.9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

На час заволодіння 1/3 часткою квартири, яка належала померлій 25.11.1999 року ОСОБА_6, позивачка не знала та могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на цю частку в порядку спадкування, про що їй було повідомлено державним нотаріусом лише 09.04.2013 року (а.с. 40), а держава, з урахуванням положень ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР не скористалася своїм правом, належним чином не прийняла спірну частку, що вбачається з інформації єдиного державного реєстру, тобто позивачка добросовісно, відкрито та безперервно володіла після смерті ОСОБА_6 належною їй 1/3 частиною квартири, починаючи з 1999 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду про недоведеність факту добросовісного володіння спірної частини вказаної квартири, не відповідає обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права (не застосовано ст.. 344 ЦК України та застосовано ст. 555 ЦК УРСР), що відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову та визнання за позивачкою права власності на 1/3 частину спірної квартири за набувальною давністю, виходячи з вищевикладених обставин.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307, 309, 314-316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Кіровського районного суд м. Дніпропетровська від 19 квітня 2016 року - скасувати.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_5, загальною площею 44,4 кв.м. за набувальною давністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: