Справа № 285/3429/15-ц
провадження № 2/0285/38/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
16.02.2016 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., за участі секретаря судового засідання Музика Н.Ю., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, суд
31.08.2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 03.04.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Під час перебування в шлюбі сторонами було збудовано будинок за № 17 по вул. Ласкавій в м. Новоград-Волинський. Оскільки між сторонами не укладався шлюбний договір, а угоди про поділ спільного майна при розірванні шлюбу вони не досягли, позивач просить визнати будинок спільною власністю подружжя та здійснити його поділ.
Ухвалою суду від 16.02.2016року закрито провадження в частині позовних вимог про визнання земельної ділянки площею 0,10 га обєктом спільної сумісної власності подружжя.
У судовому засіданні позивач та її представник свої вимоги підтримали та просили задовольнити.
Відповідач в судове засідання не прибув, однак про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зважаючи на вищевказані обставини, а також на те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд згідно з вимогами ч. 1 ст. 225 ЦПК України, прийшов до висновку про необхідність провести розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення.
Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
Згідно копії свідоцтва про одруження, сторони уклали шлюб 13.10.2001 року (а.с.5)
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 03.04.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано. (а.с. 6)

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Стаття 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За правилами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 355 ЦК України спільною власністю (спільним майном) є майно, яке перебуває у власності двох або більше осіб (співвласників).

Як встановлено в ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Аналіз вищенаведених норм права дає підстави стверджувати про те, що право на виділ у натурі частки зі спільного майна має співвласники такого майна.

Відповідно до Державного акту на землю серії IV- ЖТ № 049958 ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку за адресою вул. Ласкава, 17 в м. Новоград-Волинський, для будівництва житлового будинку та господарських будівель. (а.с. 31).

Згідно витягу з рішення № 392 виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради від 28.08.2004 року, ОСОБА_4 надано дозвіл на проведення освоєння земельної ділянки відповідно до ст. 24 Закону України «Про планування і забудову території», здійснити будівництво індивідуальних будинків, господарських будівель, відповідно до будівельного паспорта забудовника. (а.с.8)

Відповідно до дозволу на виконання будівельних робіт № 7490 від 08.02.2005 року, виданого забудовнику ОСОБА_3, на виконання будівельних робіт по будівництву житлового будинку та господарських будівель на земельній ділянці по вул. Ласкавій, 17 в м. Новоград-Волинський. (а.с. 9)

Згідно листа КП «Новоград- Волинського МБТІ» № 3957 від 16.12.2015 року, було повідомлено, що будинок за адресою вул. Ласкава, 17 в м. Новоград-Волинський - збудований, але інформація про реєстрацію права власності та про введення його в експлуатацію відсутня. (а.с. 40)

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будь-які данні про реєстрацію права власності на будинок за адресою вул. Ласкава, 17 м. Новоград-Волинський - відсутня. (а.с. 52)

Технічний паспорт від 20.08.2015 року підтверджуй факт, що будинок збудований в 2005 році та складається з кухні, трьох кімнат. (а.с. 11-12)

Однак, позивачем не надано доказів введення обєкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу обєкта нерухомого майна як обєкта цивільного права. Визнання ж права власності на обєкт будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України або іншими нормативними актами не передбачено.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію забороняється.

Прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомості регулюється Порядком прийняття і в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 року, відповідно до якого прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-ІП категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката (п.11 Порядку).

Відповідно до п.12 Порядку, експлуатація об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Згідно з п.23 Порядку для отримання сертифіката замовник (його уповноважена особа) подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до відповідної Інспекції заяву про прийняття в експлуатацію об'єкта та видачу сертифіката за формою згідно з додатком 2, до якої додається акт готовності об'єкта до експлуатації за формою згідно з додатком 3.

Таким чином, суд не може задовольнити позовні вимоги, оскільки це буде фактично дозволом для використовування об'єкту, який не було визнано в установленому законом порядку готовим для введення в експлуатацію, що є порушенням вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 461 від 13.04.2011року.

Згідно з ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, поділу між колишнім подружжям підлягають матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Крім того, один з подружжя має право вимагати визнання за ним прав забудовника відносно спільно збудованого обєкта незавершеного будівництва.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позов про розподіл спільного майна подружжя на підставі ст.69 СК України підлягає задоволенню у випадках, коли кожен з співвласників має право на це майно, в той час як сторони у встановленому законом порядку право власності на новостворене майно не отримали, оскільки житловий будинок не може бути предметом поділу та не є обєктом власності до тих пір, поки його не буде введено в експлуатацію, а тому вважає, що позивачем не правильно визначено спосіб захисту своїх прав.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 15, 16, 57-61, 88, 209, 212- 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України та може бути переглянуте судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Повний текст заочного рішення виготовлено 19.02.2016 року.

Суддя А.В. Помогаєв