АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №642/8811/15-ц Головуючий суддя І інстанції Вікторов В. В.
Провадження № 22-ц/790/2228/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про захист немайнових прав фізичних осіб
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - ОСОБА_1,ОСОБА_2,

за участю секретаря : Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Харківського геріатричного пансіонату ветеранів праці Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації, ОСОБА_3 про визнання незаконними дій, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати, що позови ОСОБА_5 про визнання її батька ОСОБА_6 недієздатним заявлені нею недобросовісно, без достатніх для цього підстав. Встановити, що вся негативна інформація, викладена ОСОБА_5 у її первісному позові щодо її рідної сестри ОСОБА_3, її батька ОСОБА_6 та Пансіонату, є недостовірною та заборонити їй в майбутньому її використовувати та поширювати. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

З підстав, передбачених ст. 119 ЦПК України ухвалою суду від 13 листопада 2015 року вона була залишена без руху, з посиланням на те, що в порушення вимог ч. 5 ст. 119 ЦПК України позивачем не доданий оригінал квитанції про сплату судового збору.

Разом з позовом до суду була надана заяву про звільнення ОСОБА_3 від сплати судового збору, оскільки її майновий стан не дозволяє сплатити, навіть частково, судові витрати, оскільки вона тяжко хворіє, не працює. Розмір її пенсії становить 1134,50 грн., з яких вона мінімум 70 % витрачає на придбання ліків, які змушена постійно вживати.

30.11.2015 року суду надана повторно заява, у якій представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просив звільнити ОСОБА_3 від сплати судового збору у сумі 1 218 грн., посилаючись на те, що ОСОБА_3 отримує пенсію за віком при повному стажі в сумі 1 134,50 грн. таких доходів немає. Також зазначив, що ОСОБА_3 має хронічну хворобу колінних суглобів та інші захворювання, у звязку з чим витрачає на лікування близько 62 % від суми своєї пенсії, тобто близько 700 грн. Вартість ліків, які були призначені їй для лікування, значно перевищує розмір її пенсії.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Харкова від 13.11.2015 року та від 02.12.2015 року у задоволенні заяв представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про звільнення від сплати судового збору було відмовлено за їх недоведеністю.

Для усунення недоліків позовної заяви позивачу судом був наданий термін у строк З (три) дні з моменту одержання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до розписки копія ухвали про залишення позовної заяви без руху була отримана представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 30.11.2015 року. З огляду на те, що вимоги, викладені в ухвалі суду від 13.11.2015 року виконано не було, ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року зустрічну позовну заяву повернуто, як неподану.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою направити справу до районного суду для продовження розгляду по суті. Скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального права, суд безпідставно не взяв до уваги доводи заяви про незадовільний майновий стан відповідача.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 суддя районного суду, який діяв від імені суду, в оскарженій по справі ухвалі від 07 грудня 2015 року вказав, що відповідач не виконала вимоги про сплаті судового збору в сумі 1218 грн., викладені в ухвалі суду від 13.11.2015 року про усунення недоліків (а.с. 87). При цьому іншою ухвалою судді районного суду від 13 листопада 2015 року було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про звільнення від сплати судового збору.

Однак при вирішенні цього питання районний суд не взяв до уваги розяснення, надані судам у п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 25.09.2015), а саме: судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.XI.1950) (далі по тексту Конвенція), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір", а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Так, у зазначеній справі «Креуз проти Польщі» висновки, до яких дійшли відповідні національні суди при зясуванні можливості сплатити судовий збір, і які стосувалися фінансового стану заявника, як виявилося, більше ґрунтувалися на його гіпотетичній спроможності мати певні кошти, ніж на тих фактах, що він з цього приводу представив.

У цьому контексті Європейський суд з прав людини у п. 55 вказаного рішення підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Європейський суд з прав людини також наголосив, що сума зборів, призначена у світлі конкретних обставин цієї справи, включаючи спроможність заявника її сплатити та стадію, на якій перебував розгляд справи на той момент, коли обмеження було накладено, є важливими чинниками при визначенні того, скористалася ця особа своїм правом доступу до суду чи ні та чи мала "розгляд судом" (див. п. 63 і далі рішення від 13 липня 1995 року по справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy-Miloslavsky v. the United Kingdom).

При цьому у п.п. 64-67 вказаного рішення у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини зазначив, що польська судова влада відмовилася прийняти аргументи заявника про те, що він не спроможний сплатити судові збори, без отримання або розгляду будь-яких доказів, які суперечили б фактам, наданим ним у своїй декларації про доходи. Крім того, суди зробили певні припущення щодо фінансового стану заявника, які не були належним чином підтверджені фактами. Європейський суд також зауважив, що згідно з польським законодавством звільнення від сплати судових зборів у будь-який час може бути скасоване судами, якщо підстави, на яких воно надавалося, більше не існують. Дозвіл заявникові подати позов на початковій стадії судового провадження не зміг би зашкодити польським судам зібрати судові збори, якби на подальшій стадії розгляду справи його фінансовий стан змінився на кращий.

Оцінюючи факти справи в цілому та зважаючи на визначне місце, яке займає право на суд у демократичному суспільстві, Європейський суд дійшов висновку, що судові власті не змогли забезпечити належного балансу між інтересами держави у стягненні судових зборів за розгляд позовів, з одного боку, та інтересом позивача у відстоюванні свого позову в суді, з другого боку. Збір, який вимагався від заявника за розгляд його справи, був надмірним. Внаслідок цього він утримався від позову, і його справу так і не було розглянуто судом. Це, на думку Європейського суд з прав людини, завдало шкоди самій суті його права на доступ до суду.

Спираючись на вищезазначені підстави, Європейський суд з прав людини зробив висновок, що накладання судових зборів на заявника становило непропорційне обмеження його права доступу до суду, було встановлено порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За вимогами ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до статті 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

При цьому відповідно до ч. 2 статті 8 Закону України № 3674-VI «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати.

Крім того, згідно до ч. 1 ст. 8 вказаного Закону України та ч.ч. 1, 2 статті 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати, до яких відповідно до ч. 1 статті 79 цього ж Кодексу належить й судовий збір, не будуть оплачені, - заява відповідно до статті 207 ЦПК України залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Відмовляючи у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про звільнення від сплати судового збору суддя районного суду в ухвалі від 02 грудня 2015 року вказав, що причини, на які посилається позивач, не можуть бути підставою для звільнення від сплати судового збору, оскільки наданий товарний чек про придбання ліків на 700 грн. не вказує на те, що ці ліки придбала саме ОСОБА_3 і при цьому послався на те, що відповідач заявила зустрічний позов на значну суму, не звільнена за ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від його сплати і мала змогу оплачувати послуги представника юриста, який складав зустрічну позовну заяву, а також його витрат, повязаних із приїздом в судове засідання з Одеси до Києва.

Однак при цьому районний суд всупереч вимог п. 3 ч. 1 ст. 210 ЦПК України не зазначив мотиви, з яких дійшов висновків про те, що відповідач сплачувала послуги свого представника, вимог про відшкодування понесених у звязку з цим судових витрат її зустрічна позовна заява не містить (а.с. 63-66). При наявності в матеріалах справи копії пенсійного посвідчення, за яким ОСОБА_3 є пенсіонером за віком, відсутності даних, що вона працює, довідки про отримання нею з цих підстав пенсії у серпні місяці у розмірі 1134,50 грн., а також про те, що вона має хронічне захворювання, у зв?язку з чим потребує лікування (а.с. 69-70, 72), суд у своїх висновках не вказав, чому за таких даних він не вбачає підстав для застосування вказаних норм цивільного процесуального права. Можливості для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору суд також не обговорив, внаслідок чого не виконав свого позитивного обов?язку забезпечення реального доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції. Посилання суду на розмір заявлених у зустрічному позові вимог і те, що відповідач не звільнена за законом від сплати судового збору при зверненні до суду із зустрічним позовом у даному випадку правового значення не мають.

Таким чином не можна вважати обґрунтованим вказану ухвалу суду про відмову від звільнення від сплати судового збору, що в контексті наведеної вищеправової позиції, яка викладена у рішенні Європейського суд з прав людини по справі «Креуз проти Польщі» створило для відповідача ОСОБА_3 непропорційне обмеження права доступу до суду, яке гарантується відповідно до ст. 6 Конвенції.

Виходячи з наведеного, слід визнати, що суд порушив передбачений ст. 121 ЦПК України порядок вирішення питання про повернення зустрічної позовної заяви, тому з передбачених п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України підстав апеляційний суд скасовує ухвалу від 07 грудня 2015 року про повернення зустрічної позовної зави ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди і передає це питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді цього питання районному суду, крім вирішення питання про розстрочення сплати судового і дотримання вимог, передбачених ст. 119, 120 ЦПК України, також необхідно відповідно до ст. 123 ЦПК України з?ясувати наявність викладених в цій нормі цивільного процесуального права умов прийняття зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 для спільного розгляду з первіснім позовом

При цьому відповідно до ст. 88 ЦПК України також підлягає стягненню з ОСОБА_3 в дохід держави 243 грн.60 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги, сплата якого була відстрочена до розгляду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 2 ст. 307, ст.ст. 315, 317, 319-325 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити .

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року скасувати і справу направити до того ж районного суду для продовження розгляду та вирішення питання про розстрочення сплати ОСОБА_3 судового збору за подання зустрічного позову по цій справі.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 243 грн. 60 коп. у дохід держави на рахунок апеляційного суду Харківської області: отримувач УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова Харківської області, код за ; МФО банку 851011; назва банку ГУ ДКСУ у Харківській області; рахунок 0011, код класифікації доходів бюджету 22030001.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили в частині стягнення судового збору може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії