Справа №489/2804/16-ц 01.11.2016 01.11.2016
Провадження №22-ц/784/2430/16
Справа № 489/2804/16-ц
Провадження № 22-ц/784/2430/16 Головуючий першої інстанції: Кокорєв В.В.
Категорія 59 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

01 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславській О.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення відсотків за користування чужими грошима,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення відсотків за користування чужими грошима.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке набрало законної сили 10 лютого 2014 р., з відповідача на її користь стягнуто вартість безпідставно набутого майна в сумі 67 612 грн. і 676 грн. 12 коп. судового збору, що разом становить 68 288 грн. 12 коп.

Посилаючись на те, що стягнуті рішенням суду кошти по цей день відповідачем не сплачені та положення ст. 536 ЦК України, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_5 92 529 грн. 74 коп. відсотків за користування чужими грошовими коштами, які розраховані, виходячи з подвійної ставки НБУ.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов.

Відповідач в судове засідання не зявлявся, у звязку з чим судом ухвалено заочне рішення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2016 р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на неповне зясування судом обставин справи, неналежну оцінку судом наявних у справі доказів та помилкове застування судом норм матеріального та процесуального права і просить рішення суду скасувати, постановити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, представників сторін, дослідивши матеріли справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи в вбачається та судом встановлено, що за договором довічного утримання, укладеним 30 вересня 2005 р., ОСОБА_6 відчужила, а ОСОБА_2 набула у власність 53/100 частин домоволодіння № 28 по вул. Сталь в м. Миколаєві. Даний договір розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 жовтня 2010 р. 01 грудня 2011 р. ОСОБА_6 померла, спадщину прийнято її сином ОСОБА_5

Такі обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2014 р., ухваленим за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Крім того цим рішенням встановлено, що ОСОБА_5 було безпідставно набуто майно у вигляді проведених ОСОБА_2 поліпшень частини домоволодіння № 28 по вул. Сталь в м. Миколаєві (ремонтних робіт) та стягнуто на підставі положень ст. ст. 1212, 1213 ЦК України вартість зазначених поліпшень частини будинку в сумі 67 612 грн. та 676 грн. 12 коп. судового збору.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_2, посилаючись на встановлені раніше судовими рішеннями обставини, та невиконання ОСОБА_5 рішення суду від 10 січня 2014 р., просила про стягнення з відповідача на її користь на підставі ст. 536 ЦК України процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 01 вересня 2013 р. (час звернення з позовом про стягнення вартості поліпшень) до 27 травня 2016 р.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2014 р., встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 виникли правовідносини, що повязані із безпідставним набуттям останнім майна (у вигляді проведених поліпшень частини рухомого майна) за рахунок ОСОБА_2, які регулюються положеннями ст. 1212 ЦК України.

Посилаючись на неможливість повернення такого майна в натурі, суд на підставі положень ч. 2 ст. 1213 ЦК України стягнув з відповідача вартість проведених поліпшень майна.

В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, обставини не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином характер правовідносин, які склалися між сторонами, є встановленим рішенням суду від 10 січня 2014 р.

Можливість стягнення з особи, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, процентів за користування чужим майном передбачена ч. 2 ст. 1214 ЦК України, згідно з якою у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховують проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Тобто нарахування процентів у звязку із набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави передбачено у разі набуття або збереження виключно грошей, а не іншого майна. У випадку набуття іншого майна таких наслідків законодавством не передбачено.

Оскільки, як встановлено вище, відповідач набув за рахунок позивачки без достатньої правової підстави не грошові кошти, а інше майно у вигляді проведених ремонтних робіт, то й правові підстави для вирішення питання про стягнення процентів за користування цим майном відсутні.

За такого суд першої інстанції зробив правильний висновок про необґрунтованість позову та відмовив у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду.

Так, помилковим є посилання позивачки на необхідність застосування положень ст. 8 (аналогія закону) та ст. 549 ЦК України до спірних правовідносин.

В силу ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні правовідносини (аналогія закону).

По-перше, як було зазначено вище, між сторонами спір виник у звязку із збереженням відповідачем без достатніх правових підстав за рахунок позивачки не грошових коштів, а майна, тоді як законодавством передбачено стягнення процентів (ч. 2 ст. 1214, ст.. 536 ЦК України) лише у разі набуття грошових коштів.

По-друге, правовідносини зі стягнення процентів та правовідносини зі стягнення пені, порядок та умови стягнення якої передбачені ст. 549 ЦК України,суттєво відрізняються за своєю природою, оскільки проценти це плата за користування чужими грошовими коштами, пеня це вид забезпечення виконання зобовязання, а тому підстав для застосування до спірних правовідносин аналогії закону та ст. 536 ЦК України немає.

Також відсутні і підстави для застування судом Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Відповідно до преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» цей закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 липня 2013 р. № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули», суд прийшов до висновку, що перелік субєктів правовідносин, встановлений Законом, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

За такого, як склад учасників спірних правовідносин, так і характер спірних правовідносин виключають застосування Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» при вирішенні даної справи.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: