Категорія 34Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого : Медяного В.М.,

суддів : Ковальчука О.В., Пащенко Л.В.,

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 (транспортне) страхове бюро України, про стягнення коштів за заподіяну шкоду,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за заподіяну шкоду.

Зазначає, що 02.10.2012 року відповідач ОСОБА_3, керуючи автомобілем Fiat Doblo, державний номер НОМЕР_1, виїжджаючи з гаражу, здійснив зіткнення з автомобілем позивача Toyota Corolla 1,8, державний номер НОМЕР_2, який перебував в стані зупинки, внаслідок чого даний автомобіль позивача було пошкоджено, зокрема: задню ліву дверцяту, заднє ліве крило та задній бампер.

Відповідач ОСОБА_3 свою вину у вчиненні ДТП визнав та попросив скласти повідомлення про ДТП без виклику працівників ДАІ, що і було зроблено.

В подальшому позивач намагався отримати відшкодування заподіяної шкоди в ПАТ «Страхова компанія «Лафорт», куди подав відповідні документи, однак його вимога була залишена без виконання. Згодом він дізнався, що відносно страхової компанії було порушено провадження у справі про банкрутство.

Відповідач добровільно також не відшкодував позивачу заподіяну ним шкоду.

Згідно висновку експерта вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota Corolla 1,8, складає 8804,49 грн., а також послуги експерта 529,20 грн.

Ухвалою суду від 15 червня 2015 року залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 (транспортне) страхове бюро України.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 8804 грн. 49 коп. матеріальної шкоди та 529 грн. 20 коп. витрат на проведення експертного дослідження. В решті позовних вимог відмовлено. Також стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2016 року заяву представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2015 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі скаржник відповідач у справі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні в суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_6 та представник третьої особи ОСОБА_4 (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просили рішення залишити без змін. Крім цього представник третьої особи просив суд при розгляді справи врахувати правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль позивач ОСОБА_2 є власником автомобіля Toyota Corolla 1,8, реєстраційний номер НОМЕР_2, що зазнав пошкоджень в результаті ДТП.

З полісу № АВ/3258758 від 16.05.2012 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 здійснював страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, забезпеченим транспортним засобом є автомобіль Fiat Doblo, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Згідно ухвали Господарського суду м. Києва від 18.11.2013 року порушено провадження у справі про банкрутство ПрАТ «Страхової компанії «Лафорт» (а.с. 10-18). З пояснень представника третьої особи вбачається, що на даний час ПАТ «СК «Лафорт» до МТСБУ не було передано а ні матеріалів щодо укладених ним договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а ні кошти в обсягах сум незароблених страхових премій за цими полісами.

19.03.2015 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з письмовою вимогою про відшкодування завданих йому збитків до 01.04.2015 року.

Згідно акту огляду транспортного засобу (дефектна відомість) від 17.05.2013 року встановлено, що автомобіль марки Toyota Corolla 1,8, 2008 року випуску, реєстраційний АВ 7800 ВК мав деформацію: задньої лівої дверцяти, заднього лівого крила, пошкодження ЛПФ заднього бампера (а.с. 19-20).

З висновку № 878/13-21експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку внаслідок пошкодження транспортного засобу складеного 21.05.2013 року Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз вбачається, що вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля НОМЕР_2 складає: 8804,49 грн. в т.ч. ВТВ 3715,46 грн. (а.с.21-41).

Відповідно до акту здачі-приймання висновку судового експерта № 878/13-21 від 21.05.2013 року послуги експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз склали 529,20 грн. (а.с.42).

Таким чином, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт заподіяння відповідачем матеріальної шкоди позивачу, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на суму 8804,49 грн. та 529,20 грн. витрат на проведення експертного дослідження, а тому заподіяна потерпілому ОСОБА_2, як власнику транспортного засобу, матеріальна шкода підлягає відшкодуванню ОСОБА_3 як заподіювачем такої шкоди.

Що стосується вимоги про відшкодування 20000 грн. завдатку, то в цій частині, на думку суду, позов задоволенню не підлягає за недоведеністю. В цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно зясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх обєктивний склад, права та обовязки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а основні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ч. 3 ст. 386 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Стаття 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначає, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Заподіяння відповідачем ОСОБА_3 матеріальної шкоди позивачу ОСОБА_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на суму 8804,49 грн. та 529,20 грн. витрат на проведення експертного дослідження підтверджується зібраними у справі та дослідженими судом доказами, а тому суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що заподіяна потерпілому ОСОБА_2, як власнику транспортного засобу, матеріальна шкода у зазначену розмірі підлягає відшкодуванню ОСОБА_3 як заподіювачем такої шкоди. ОСОБА_2 вільно, на власний розсуд обрав спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові № 6-2808цс15 від 20 січня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування іншими судами при застосуванні таких норм права, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Колегія суддів переконана, що в доводах апеляційної скарги не наведено достатніх відповідних мотивів за яких суд має право для відступу від даної правової позиції.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому з одних лише формальних міркувань не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, зазначене рішення суду є правильне по суті та справедливе, оскільки прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, а тому викладені доводи скарги його не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : підпис. ОСОБА_8

Судді : підписи. ОСОБА_9

ОСОБА_10

Згідно з оригіналом.

Суддя : В.М. Медяний