Справа № 314/4487/16-ц Провадження № 2/314/1031/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2016 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Беспалько Т.Д.

представника позивача ОСОБА_1

секретар судового засідання Печонкіна В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вільнянськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02 квітня 2016 року помер ОСОБА_3, після його смерті вона є єдиною спадкоємицею та отримала у приватного нотаріуса ОСОБА_4 07.10.2016 року за реєстровим №439 свідоцтво про право на спадщину на Фермерське господарство «ОСОБА_3М.».

Також у спадкове майно входить право користування земельною ділянкою 25,0 га на території Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області для ведення фермерського господарства, що належить спадкодавцю на підставі Державного Акту на право довічного успадковуваного володіння землею серія 000517, виданого Вільнянською районною радою народних депутатів 26.10.1992 року, та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 394.

У нотаріуса немає можливості отримати Свідоцтво про право на спадщину з підстав не присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру.

Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 30.05.2008 р. за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», розяснив, що «у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».

Посилаючись на те, що нотаріусом безпідставно було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на користування вказаною земельною ділянкою, просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на право довічного успадковуваного володіння землею площею 25,0 га на території Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області для ведення фермерського господарства.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі, надав пояснення аналогічні визначеним в позовній заяві.

Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, просить позов задовольнити.

Суд дослідивши письмові матеріали цивільної справи встановив наступні обставини:

Вільнянською районною радою Запорізької області на підставі рішення Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 21.04.1992 року ОСОБА_3 видано державний акт від 26.10.1992 року серія 000517 серія 000517 на право довічного успадковуваного володіння землею площею 25.00 га для ведення фермерського господарства, що розташована на території Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області.

07.10.2016 року позивач отримала у приватного нотаріуса ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за реєстровим №439на Фермерське господарство «ОСОБА_3М.».

У нотаріуса немає можливості отримати Свідоцтво про право на спадщину з підстав не присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст.1217 ЦК України. Ст.1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 19 Закону України «Про фермерське господарство» визначено склад майна фермерського господарства (складеного капіталу, до нього можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Оскільки спадкоємці мають право на успадкування права користування землею відповідно до ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» та положень ч. 2 ст. 407 ЦК України, до складу спадщини увійшли всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини і не припинилися у зв'язку з його смертю.

В порядку ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Положення п.6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого організаційного та фінансового забезпечення визнано неконституційним згідні з рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5- рп/2005.

Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 року №511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» громадянам надавались земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковане володіння.

Земельним Кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалося право громадян на довічне успадковування володіння землею, а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 року №889 «Про форми державних актів на право та володіння або користування землею» і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок, які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадкованого володіння землею та умови надання такого права.

З введенням в дію 15 березня 1992 року Земельним кодексом Української РСР надання такого права не передбачалось, але підпунктом 2 пункту 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому прядку прав власності на землю або землекористування.

Відповідно до п.8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №563 «Про земельну реформу «визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку, раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 року №1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року.

Проте Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп зазначений вище пункт визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення зазначеного рішення.

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб...

У відповідності до вимог частин 3-6, 10, пункту 5.3 Рішення Конституційного суду України у справі (про постійне користування земельними ділянками) від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 передбачено, що після набрання чинності ст.92 ЗК України ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених

Відповідно до п.3 ст.1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, тому відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на право власності на майно мого померлого сина не може бути перешкодою в реалізації мого права на спадщину.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 208-209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право на довічне успадковуване володіння та користування земельною ділянкою прощею 25,0 га на території Максимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області для ведення фермерського господарства згідно Державного Акту на право довічного успадковуваного володіння землеюсерія 000517, виданого Вільнянською районною радою народних депутатів 26.10.1992 року, та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 394, що залишилася після смерті ОСОБА_3, померлого 02 квітня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Т.Д. Беспалько

02.12.2016