22-ц/775/223/2016(м)
Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Шиян В.В.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 березня 2016 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

секретар Герасимова Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що він з відповідачем ОСОБА_3 мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні відносини з відповідачем не склалися. В квітні 2015 року відповідач забрала дитину, не попередивши його, та поїхала до міста Дніпропетровська. У травні 2015 року відповідач віддала дитину йому і більше не цікавилася життям дитини, гроші на утримання доньки не надавала. На даний час дитина проживає з ним, він займається її вихованням та матеріально її забезпечує. Просить суд визначити місце проживання доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним за місцем його проживання в АДРЕСА_2.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 11 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Встановлено місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом їз батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою:АДРЕСА_2. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5, заперечення проти апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягаєзастосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказане судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 року, про що 7 листопада 2012 року було зроблено актовий запис № 505. Батьками дитини є ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ОСОБА_4 проживає разом з батьком в будинку АДРЕСА_2 (а.с.9) Окрім позивача та його малолітньої доньки в будинку АДРЕСА_2 проживають батьки позивача - ОСОБА_7 (власник будинку), мати ОСОБА_8 та брат позивача - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Задовольняючи позов про визначення місця проживання дитини з ОСОБА_2, суд першої інстанції врахував умови проживання позивача, його ставлення до дитини, висновок органу опіки та піклування, який рекомендував визначити місце проживання дитини з батьком.

Проте з рішенням суду першої інстанції погодитися на можна, оскільки визначення місця проживання дитини з батьком не відповідає вимогам законодавства та інтересам дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до положення ч.1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Як вбачається зі справи, ОСОБА_3, не погоджуючись із рішенням суду у скарзі та у своїх поясненнях апеляційному суду посилалася на те, що через неприязні відносини з позивачем та необхідністю лікування в іншому місті, вона вимушена була виїхати з м. Маріуполя разом із донькою та проживала з нею до травня 2015 року. 18 травня 2015 року на прохання позивача та його батьків вона дозволила дитині тимчасово поїхати до м. Маріуполя, але в подальшому з'ясувалося, що батько не має наміру повернути їй дитину. В листопаді 2015 року позивач позбавив її можливості побачитися з донькою. Між тим вона, не залишилася байдужою до долі доньки, яка має хронічне захворювання та потребує додаткової уваги, постійно їй передзвонює, надсилає подарунки, речі та солодощі, які ОСОБА_2 отримує через «Нову пошту» (а.с.173-174).

Згідно висновку органу опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 9 вересня 2015 року за № 04-11-585 про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, комісія з питань захисту прав дитини вважала за доцільне рекомендувати суду визначити місця проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_2 Проте, з метою прийняття відповідного рішення з максимальним урахуванням прав та законних інтересів дитини остаточне рішення по суті зазначених у позові вимог визначено доцільним залишити на розсуд суду (а.с.63-64).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини.

З представленого висновку вбачається, що ОСОБА_3, яка навчалася у Комунальному вищому навчальному закладі - Донецький педагогічний коледж, на засіданні комісії присутня не була, її відношення до питання щодо визначення місця проживання дитини не з'ясувалося та не враховувалося (а.с.162-163).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 212-214 ЦПК України, на наведені вище норми матеріального права уваги не звернув, розглянувши справу у відсутності відповідача, належним чином не встановив обставини справи, не перевірив доводи відповідачки про те, що вона взмозі утримувати і виховувати дитину, не врахував віку дитини та не перевірив наявність у справі виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір'ю, а тому, дійшов невірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Між тим, з представлених відповідачем письмових доказів - свідоцтва про шлюб, акту обстеження житловий умов, державного акту на землю тощо, які ОСОБА_3 була позбавлена можливості надати суду першої інстанції з поважних причин, вбачається, що вона 5 грудня 2015 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_10, який добре відноситься до дитини та не заперечує, щоб ОСОБА_4 проживала з ними. Подружжя проживає в орендованій квартирі АДРЕСА_1, яка знаходиться у задовільному стані та в ній створені всі належні умови для проживання та вихованні дитини; в квартирі є окрема кімната облаштована всім необхідним для виховання та проживання дитини: ліжко, шафа, дитячий стіл, стілець, дитячий одяг та речі, іграшки. Чоловік ОСОБА_3 має у приватній власності земельну ділянку і дохід, який дозволяє утримувати її та доньку (а.с.157,158,161).

Доводи суду про те, що відповідач не має власного джерела доходу, є безпідставними, оскільки перевага у матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими

3) невідповідність висновків суду обставинам справи

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вік дитини, якій на час ухвалення рішення не виповнилося трьох років, висновок органу опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 9 вересня 2015 року, який вважав необхідним прийняти рішення про визначення місця проживання дитини з максимальним урахуванням прав та законних інтересів дитини, акт обстеження житлових умов відповідача від 10 листопада 2015 року, складений Службою у справах дітей Ленінської районної державної адміністрації м.Дніпропетровська за місцем проживання ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції, не встановив виняткових обставин, передбачених у ч. 2 ст. 161 СК України та визначених у принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю та дійшов висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

Колегія суддів обґрунтовує необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та ухвалення нового рішення з відмовою ОСОБА_2 у позові про визнання місця проживання доньки ОСОБА_4 з ним, з урахуванням позицій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з цього питання, викладених в ухвалах від 13 листопада 2013 року, 29 січня 2014 року, 23 вересня 2015 року тощо.

Керуючись п.2 ч.1. ст.307, ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 вересня 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання дитини відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді : Т.Г.Ігнатоля

С.А.Попова