У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_5, на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 2 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 20 лютого 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк передав йому грошові кошти у розмірі 144 800 грн на строк до 19 лютого 2016 року зі сплатою 21 % річних. На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язалася солідарно з ОСОБА_3 відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному кредитному договору. Відповідачами взяті на себе зобов'язання не виконано, на вимоги не реагували, унаслідок чого станом на 20 березня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 114 053 грн 64 коп. та заборгованість по процентах у розмірі 1 438 грн 53 коп.

З урахуванням наведеного ПАТ АБ «Укргазбанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 114 053 грн 64 коп. та заборгованість по процентах у розмірі 1 438 грн 53 коп., а всього 115 492 грн 17 коп.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 2 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2015 року, позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 20 лютого 2013 року у розмірі 114 053 грн 64 коп. та заборгованість по процентах у розмірі 1 438 грн 53 коп., а всього 115 492 грн 17 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 20 лютого 2013 року у розмірі 114 053 грн 64 коп. та заборгованість по процентах у розмірі 1 438 грн 53 коп., а всього 115 492 грн 17 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк».

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ АБ «Укргазбанк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник і поручитель свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, що є підставою для стягнення з них грошових коштів за цим договором. Також судом стягнуто солідарно з відповідачів сплачений позивачем судовий збір.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що розрахунок заборгованості за кредитом банком обчислено вірно, з урахуванням того, що ОСОБА_3 проходив службу у військовому резерві, то відсотки з 21 березня 2014 року не нараховувались, а пеня взагалі не нараховувалась. Крім того, зазначив, що районний суд ухвалив заочне рішення, а ОСОБА_4 його не оскаржила до районного суду, тому в цій частині рішення суду не переглядалось. Оскільки судом ухвалено заочне рішення, яке ОСОБА_4 не оскаржувала, тому справа і ухвалене рішення переглядалося лише у частині, що стосується ОСОБА_3 Також вказував на те, що судом першої інстанції вірно солідарно стягнуто судові витрати.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 20 лютого 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) укладено кредитний договір, за умовами якого банк передав ФОП ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 144 800 грн, на поповнення обігових коштів, на строк до 19 лютого 2016 року зі сплатою 21 % річних (а.с. 5-9).

Крім того, 20 лютого 2013 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком, ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язалася солідарно з ФОП ОСОБА_3 відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному кредитному договору.

Внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно зі ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за чч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст. 17) або ГПК України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-745цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У порушення наведеного апеляційний суд не звернув уваги на те, що місцевий суд прийняв до розгляду, розглянув і ухвалив рішення у спорі між банком, який є юридичною особою, і ФОП ОСОБА_3, який є суб'єктом підприємницької діяльності, спір між якими підлягає розгляду господарським судом.

Крім того, апеляційний суд не розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 щодо вимог банку до поручителя ОСОБА_4, пославшись на те, що вона не оскаржила заочне рішення суду, але ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2015 року відмовлено у розгляді заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення у даній справі, а у мотивувальній частині ухвали вказано про те, що судом по зазначеній справі заочне рішення судом не ухвалювалося.

Отже, посилання апеляційного суду на те, що районний суд ухвалив заочне рішення є безпідставним. Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є солідарними боржниками, отже і апеляційна скарга повинна була розглядатись щодо обох відповідачів, якщо є відповідні доводи, оскільки правильне обчислення та розмір заборгованості впливає на кожного з них, враховуючи правову природу солідарної відповідальності та можливість регресного позову.

Крім того, згідно з п. 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Судом першої інстанції у порушення наведених норм права та відповідних роз'яснень невірно солідарно стягнуто з відповідачів судові витрати, а апеляційний суд уваги на зазначене не звернув.

Також резолютивна частина рішення суду не відповідає вимогам ст. 216 ЦПК України, оскільки позов пред'явлено про солідарне стягнення заборгованості з позичальника і поручителя, а суд, зазначивши про солідарність вимог, разом з тим, двічі стягнув грошові кошти з кожного з них окремо. Апеляційний суд на це уваги не звернув.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик