Справа №489/4535/16-ц 05.12.2016 05.12.2016 05.12.2016
Провадження №22-ц/784/2620/16
Справа №487/4535/16-ц Головуючий у 1 інстанції Кирильчук О.І.
Провадження №22-ц/784/2620/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Категорія -21
У Х В А Л А

іменем України

05 грудня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Шагай О.А.,

з участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представників позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

- відповідача - ОСОБА_5,

- представника відповідача ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним і скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

13 вересня 2016 року ОСОБА_2 пред'явила до свого сина ОСОБА_5 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

На підставі біржового договору купівлі-продажу від 25 травня 2001 року, визнаного дійсним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2014 року, вона стала власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1, і, відповідно до правомочностей власника - володіла, користувалася нею на свій розсуд.

За пристарілим віком та станом здоровя, вона потребувала сторонньої допомоги і утримання, у звязку з чим вирішили передати квартиру у власність сина, відповідача по справі, який погодився таке утримання їй надавати.

29 січня 2015 року в обмін на утримання та догляд з його боку, вона відчужила йому спірну квартиру, оформивши, за взаємної згоди, перехід права власності на неї не за договором довічного утримання, який учасники правочину мали на меті, а за договором дарування.

Пославшись на те, що зразу ж після відчуження житла, відповідач втратив інтерес до своїх обовязків по її утриманню, просила визнати договір дарування недійсним, з підстав його удаваності, та застосувати правові наслідки такого, скасувавши право власності сина на квартиру.

ОСОБА_6 того, просила визнати договір недійсним ще й з тієї підстави, що його укладено нею внаслідок помилки щодо правових наслідків правочину.

Відповідач та його представник позов не визнали, пояснивши, що на час укладення договору позивач розуміла, що дарує належне їй житло і бажала саме у такий спосіб його відчужити, а тому підстав для визнання договору удаваним немає.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено за його недоведеністю.

ОСОБА_2, діючи через свого представника ОСОБА_3, подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю.

Скаргу обґрунтовувала невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів тому, що сторони бажали укласти договір довічного утримання, а не договір дарування - немає, як немає їх і, що до того, що позивач дійсно не розуміла значення своїх дій та правових наслідків укладеного договору дарування.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Дійсно, за Конституцією України, статтею 27 ЦПК України та пунктом 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Такий розгляд проводиться, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Проте, згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України, це можливо лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Не є виходом за межі доводів апеляційної скарги, якщо особа, яка подала скаргу, заявляє вимогу про скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд, а суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення або змінює рішення чи навпаки, оскільки в цьому разі суд використовує надані йому законом повноваження (стаття 307 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції ухвалене у повній відповідності з виписаним.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договору, яким визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зміст якого, відповідно до статей 203-204, 215, 626 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; він вчинений у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Пленум ВС України в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Оспорюваним є і удаваний договір.

При цьому, за характером і взаємоузгодженістю дій удаваний договір та договір укладений в результаті помилки є взаємовиключаючими договорами.

Так, за ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

З системно-логічного буквального аналізу названої норми можна зробити висновок про те, що в удаваному договорі сторони діють взаємоузгоджено, прикриваючи удаваним договором договір який мають насправді. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, тобто, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази такому. Відповідач категорично заперечує наявність домовленості між сторонами на укладення договору довічного утримання, який вони узгоджено прикрили оспорюваним договором дарування.

За такого з названої підстави позов не міг бути задоволений, що вірно констатував і районний суд. А тому в цій частині законних підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Немає їх і для задоволення вимог позивача про визнання договору дарування недійсним через допущену помилку при його укладені.

В силу ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за вказаними вище обставинами.

Відповідно до ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

В матеріалах справи належних та допустимих доказів і названим обставинам немає.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони є рідними матірю та сином.

ОСОБА_6 того, позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_7, який є батьком відповідача, і з яким вона проживає однією сімєю.

Раніше подружжя та ще один їх син - ОСОБА_8 проживали в двокімнатній квартирі АДРЕСА_2, яку чоловік та син набули у спільну часткову власність за актом приватизації. Позивач же, в період шлюбу з ОСОБА_7, набула спірну квартиру у їх спільну сумісну власність за цивільно-правовою угодою та судовим рішенням, оформивши набуте на себе.

29 січня 2015 року ОСОБА_2, за згоди ОСОБА_7, підтвердженої у нотаріуса, подарувала квартиру синові ОСОБА_5В, від імені якого за довіреністю, виданої саме для вчинення договору дарування, діяла колишня дружина її сина - ОСОБА_9 Будь яких намірів, при укладені цього договору, про укладення договору довічного утримання сторони не виказували і, належних та допустимих доказі такому у справі немає. Більше того, у засіданні суду апеляційної інстанції позивач підтвердила, що укладала договір дарування, сподіваючись на відповідну поведінку сина з утримання в старості її та батька. Остання обставина повинна була оформлятися додатковим договором. Проте подальша негативна поведінка відповідача, який перестав пускати її в житло, змусила предявити зазначений позов.

За такого оспорюваний договір дарування не може бути визнаний недійсним, і з названої підстави, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки той постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Самчишина Н.В.

ОСОБА_10