Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.03.2016 Справа №607/14706/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.,

*секретаря ОСОБА_1,

*за участю представника позивача ОСОБА_2;

*відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

*відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про поновлення права на частку у спільному майні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про поновлення права на частку спільного майна набутого за час спільного проживання без шлюбу з ОСОБА_9 шляхом визнання позивача власником ? частини квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він та ОСОБА_5 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з березня 2007 по березень 2014 року, що встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2014 року. За час спільного проживання 12.03.2011р. на спільні кошти придбана квартира АДРЕСА_1, яка була зареєстрована за ОСОБА_9 Однак, 09.07.2013р. дана квартира була продана відповідачем ОСОБА_9 відповідачу ОСОБА_3 без згоди на це позивача, внаслідок чого останній втратив право на частку (1/2) спільного майна. Вважає, що його порушене право слід поновити шляхом визнання за ним права власності на ? вищевказаної квартири.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав наведених у позові та наданих суду усних поясненнях. Просив задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_5та її представник в судовому засіданні позов заперечили, надали суду усні та письмові пояснення, суть яких зводиться до наступного. Квартира АДРЕСА_1 придбана нею згідно договору про організацію та проведення будівництва від 11.10.2007р. укладеного з ПП ОСОБА_10 Про продаж цієї квартири та купівлю за виручені кошти іншої квартири, а саме квартири АДРЕСА_2, позивач знав та не заперечував. А відтак, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 був укладений в інтересах сімї, оскільки кошти отримані за даним договором були використані на придбання іншої квартири, яка, в свою чергу, була предметом поділу, як спільно набуте майно.Просять відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні позов заперечили, надали суду усні пояснення. При купівлі у ОСОБА_5квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_3 не знала і не могла знати про те, що продавець спільно проживала із позивачем. Продавець повідомила нотаріусу, який посвідчував договір купівлі-продажу квартири, що в шлюбі на момент набуття права власності на квартиру не перебувала та ні з ким спільно не проживала. Паспорт продавця також підтверджував відсутність чинного шлюбу. Спірну квартиру ОСОБА_3 придбала у повній відповідності до вимог чинного законодавства. Позов вважають безпідставним, просять відмовити у його задоволенні.

Третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8 в судове засідання не зявився, попередньо подав суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

11 жовтня 2007 року ОСОБА_9, як пайовик, уклала договір з приватним підприємцем ОСОБА_10, як забудовником, про організацію та проведення будівництва трикімнатної квартири загальною проектною площею 83,72 кв.м., на шостому поверсі багатоквартирного житлового будинку за адресою м. Тернопіль, вул. Лисенка, 9. Планова вартість квартири складала 376030,00 грн.

09 березня 2011 року, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №262 від 28.02.2011р., виконкомом Тернопільської міської ради ОСОБА_9 видано ордер на житлове приміщення трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. До складу сімї, на яку виданий ордер, окрім ОСОБА_9 входив також її син ОСОБА_11.

09 липня 2013 року ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Договір того ж дня посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за №3536. Ціна продажу 358400,00 грн.

Дана квартира належала ОСОБА_9 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12.03.2011р. виконкомом Тернопільської міської ради, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №262 від 28.02.2011р.

Згідно цього договору, продавець стверджує, що на момент купівлі квартири в шлюбі вона не перебувала та ні з ким не проживала однією сімєю без укладення шлюбу, квартира належить їй особисто на праві приватної власності, що підтверджується заявою, засвідченою приватним нотаріусом ТМНО ОСОБА_8 09.07.2013р. за реєстровим номером 3534, зміст якої доведено до відома покупця (п. 9.5. Договору). Копія заяви міститься в матеріалах справи.

Також 09 липня 2013 року ОСОБА_12 (продавець) та ОСОБА_9 (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3. Договір того ж дня посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за №3547. Ціна продажу 347600,00 грн.

Згідно довідки приватного нотаріуса ОСОБА_8 від 25.12.2015р., два вищевказані договори були укладені один за одним, тобто спочатку ОСОБА_9 продала квартиру по вул. Лисенка і відразу після цього купила квартиру по вул. Ломоносова. Записи в реєстрі нотаріальних дій з №3537 по №3546 стосуються нотаріальних дій тільки повязаних із реєстрацією права власності на дані квартири.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2014р. по справі №607/9773/14-ц визнано мирову угоду укладену між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про визнання шлюбу неукладеним, відповідно до якої сторони визнали спільне проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з березня 2007 по березень 2014 року. ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнають трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 та автомобіль Daewoo T13110 спільною сумісною власністю набутою під час спільного проживання однією сімєю без державної реєстрації шлюбу.ОСОБА_9 та ОСОБА_7 домовились, що з моменту визнання та затвердження мирової угоди судом вищевказана квартира та автомобіль в цілому переходять у власність ОСОБА_9 із компенсацією ОСОБА_7 15000,00 доларів США.

04 червня 2015 року ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_5, уклавши цього дня шлюб із ОСОБА_13 (свідоцтво про шлюб серії І-ИД №117291 видане 04.06.2015р. відділом ДРАЦС РС ТМУЮ).

Допитана в якості свідка відповідач ОСОБА_5 повідомила, що гроші на дольову участь в будівництві квартири по Лисенка в сумі 14000,0 доларів США позичала у ОСОБА_14. На підтвердження долучила до матеріалів справи копію відповідної розписки від 10.10.2007р. Також вказала, що в дійсності проживала з позивачем спільно лише з лютого по червень 2007 року. Від продажу квартири по вул. Лисенка придбала квартиру по вул. Ломоносова та відшкодувала позивачу 15000,00 доларів США в якості компенсації від поділу квартири по вул. Ломоносова та автомобіля Daewoo. Позивач знав про продаж квартири по вул. Лисенка та купівлю за отримані кошти квартири по вул. Ломоносова.

Свідки ОСОБА_15 (ріелтор особа, яка надавала інформаційно-консультаційні послуги відповідачам при купівлі-продажу квартир по вул. Лисенка та вул. Ломоносова), ОСОБА_16 (чоловік покупця квартири по вул. Лисенка (відповідача) ОСОБА_3В.) та ОСОБА_17 (брат продавця квартири по вул. Ломоносова ОСОБА_12В.), які були присутні при укладенні вищевказаних договорів 09.07.2013р. у приватного нотаріуса ОСОБА_8, підтвердили, що дійсно ОСОБА_9 за кошти отримані від продажу квартири по вул. Лисенка придбала квартиру по вул. Ломоносова.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Позивач в якості доказу тієї обставини, що він та ОСОБА_9 в період з березня 2007 по березень 2014 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, надав ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2014р. по справі №607/9773/14-ц про визнання між цими сторонами мирової угоди.

Згідно статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Проте, позивач не звертався до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним. Позивач звернувся із позовом про поновлення його права на частку у спільному майні набутому за час спільного проживання без реєстрації шлюбу шляхом визнання позивача власником ? згаданої квартири.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Наявність чинного (не визнаного у встановленому порядку недійсним) на час розгляду справи договору купівлі-продажу квартири унеможливлює задоволення даного позову, так як суперечитиме презумпції правомірності правочину.

Окрім того, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Ця правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 07.10.2015р. по справі №6-1622цс15.

В даній справі судом встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири по вул. Лисенка ОСОБА_9 у шлюбі не перебувала. В договорі купівлі-продажу і в нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_9 вказала, що на момент набуття права власності на квартиру по вул. Лисенка вона в шлюбі не перебувала, ні з ким не проживала однією сімєю без укладення шлюбу, квартира належить їй на праві особистої приватної власності.

Наведене свідчить про те, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири покупець (відповідач) ОСОБА_3 не знала і не могла знати про те, що квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_7 і що останній не надав ОСОБА_9 згоди на укладення цього договору. Факт проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з березня 2007 по березень 2014 року встановлено ухвалою Тернопільського міськрайонного суду про визнання між цими сторонами мирової угоди лише 08 грудня 2014 року.

На переконання суду із цієї підстави не можна не лише визнавати договір купівлі-продажу недійсним, а також не можна задовольнити позовну вимогу про поновлення його права на частку у спільному майні набутому за час спільного проживання без реєстрації шлюбу шляхом визнання позивача власником половини згаданої квартири.

Також визначальним при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову стала та обставина, що кошти, які отримала відповідач ОСОБА_9 від продажу квартири по вул. Лисенка були використані для купівлі квартири по вул. Ломоносова. Ця обставина підтверджена як показами свідків, так і непрямими доказами (ціни продажу квартир, які зазначені в договорах купівлі-продажу; одночасне (один за одним) укладення цих договорів купівлі-продажу). В свою чергу, квартира по вул. Ломоносова була предметом поділу спільного майна ОСОБА_9 та ОСОБА_7, за яку останній отримав від ОСОБА_9 грошову компенсацію, що відображено в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду від 08.12.2014р. про визнання мирової угоди між цими сторонами.

Тобто кошти, отримані від продажу квартири по вул. Лисенка, ОСОБА_9 використала в інтересах сімї, придбавши іншу квартиру, компенсацію від поділу якої отримав позивач.

Відтак, задоволення позову було б порушенням однієї із загальних засад цивільного законодавства справедливості (п. 6 ч. 1 статті 3 ЦК України).

Також, суд звертає увагу на те, що в розгляді справі №607/9773/14-ц про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання шлюбу неукладеним приймали участь лише ОСОБА_7 та ОСОБА_9 Покупець квартири по вул. Лисенка ОСОБА_3 участі в розгляді цієї справи не приймала. Хоча застосування ухвали про визнання мирової угоди в ході розгляду даної справи (про поновлення права на частку), в частині встановленого даною ухвалою факту спільного проживання, прямо порушує права та інтереси ОСОБА_3

Відповідно до ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У звязку із тим, що встановлення шляхом мирного врегулювання спору між ОСОБА_7 і ОСОБА_9 факту спільного їх проживання створило підставу для позову до ОСОБА_3, суд вважає, що дана обставина не є преюдиційною для ОСОБА_3, так як вона не є особою, яка приймала участь в розгляді справи №607/9773/14-ц і прийнята за наслідками розгляду цієї справи ухвала безпосередньо вплинула на її права та інтереси.

Окрім того, посилання позивача на п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» є безпідставним, так як у цьому пункті Постанови йдеться про спори про поновлення права на частку у спільній частковій власності. На спір, який розглядається в даній цивільній справі розповсюджуються норми матеріального права, які регулюють питання спільної сумісної власності.

Повне, всебічне та обєктивне зясування усіх обставин, на які посилались сторони по даній справі, вказує на те, що позов є необґрунтований і в його задоволенні слід відмовити.

Так як рішення ухвалене не на користь позивача, судові витрати йому не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223, 294 Цивільно-процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про поновлення права на частку у спільному майні - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий П.Я.Стельмащук