Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 квітня 2016 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі Вертелецькому М.О.,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2,яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3,про усунення перешкод у користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 р.ОСОБА_1звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 1.11.1997 р.№ 5514,він є власником житлового приміщення квартири АДРЕСА_1,де також зареєстровані його донька ОСОБА_4та онука ОСОБА_3

З 2013 р.ОСОБА_4та ОСОБА_3фактично у спірній квартирі не проживають,родинних відносин з позивачем не підтримують,участі в утриманні спірного житла не приймають.

Посилаючись на те,що реєстрація відповідачів у спірній квартирі порушує його права як власника та змушує нести додаткові витрати на утримання житла,перешкоджає розпорядженню квартирою,позивач просить суд з підстав,передбачених ст.391 ЦК України,ст.71 ЖК України,усунути перешкоди у користуванні власністю,зняти відповідачів ОСОБА_4та ОСОБА_3О.з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири.

В судовому засіданні позивач підтримав позов та пояснив,що його донька ОСОБА_4та онука ОСОБА_3зареєстровані у спірній квартирі як члени його сім*ї,проте фактично з 2013 р.нею не користуються,виїхали у Крим,де ОСОБА_4створила сім*ю.Він одноособово несе витрати по утриманню спірного житла,що завдає матеріальних збитків та ставить у скрутне становище.Вважає,що не проживання відповідачів у спірній квартирі з 2013 р.є підставою для визнання їх такими,що втратили право користування нею.

Відповідачі ОСОБА_4,ОСОБА_3О.в судове засідання не з*явилась,викликалась шляхом направлення судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання,які були отримані позивачем.

Від розміщення оголошення у друкованому засобі «Запорізька правда» про виклик відповідачів в судове засідання позивач відмовився.

За таких обставин суд не має інших передбачених процесуальним законом засобів для виклику відповідачів у судове засідання.

Відповідно до ст.224,225 ЦПК України в зв*язку з неявкою без поважних причин в судове засідання відповідача,належним чином повідомленого і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд за згодою позивача розглядає справу на підставі наявних доказів та ухвалює заочне рішення.

Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності,заслухавши позивача,суд дійшов висновку,що позов заявлений необґрунтовано,не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

З матеріалів справи суд встановив,що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 5514 від 13.11.1997 р.,виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради,квартира за адресою АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5,ОСОБА_6,ОСОБА_7,про що надана копія свідоцтва.

Виходячи із рівності часток співвласників у спільній сумісній власності,як це передбачено ст.370 ЦК України,ОСОБА_5,ОСОБА_6,ОСОБА_7В.у спірній квартирі належало по 1/3 частині кожному.

10.10.2009 р.ОСОБА_7зареєструвала шлюб з ОСОБА_8та змінила прізвище на «Меметова»,як це встановлено з копії її паспорту.

12.11.2015 р.ОСОБА_6померла,про що надана копія свідоцтва про смерть,відкрилася спадщина на належну їй частину квартири,яку протягом встановленого законом шестимісячного строку до 12.05.2016 р.мають право прийняти її спадкоємці за законом або заповітом,на час розгляду справи власник її частки у спірній квартирі невідомий.

Згідно довідки № 8163 від 30.11.2015р.,яка видана ЦОА № 3 ОСОБА_1,за адресою спірної квартири зареєстровані члени його сім*ї відповідачі ОСОБА_4-донька,ОСОБА_9-онука.

Свої вимоги про визнання відповідачів втратившими право користування житловим приміщенням спірної квартири позивач обґрунтував з посиланням на норми ст.71 ЖК України,за змістом якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім*ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Водночас,з матеріалів справи суд встановив,що спірне житлове приміщення є власністю,а не найманим житлом,відповідача ОСОБА_4,членом сім*ї якої як власника є донька ОСОБА_3,тому до спірних правовідносин норми ст.71 ЖК України не застосовуються,підстави позову позивачем не змінювались.

Як передбачено ст.321 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник ОСОБА_4В.в принципі не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном,яким є житлове приміщення спірної квартири,реалізація встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Таким чином, абсолютне право власності на житло не обмежується ані строками, ані територією,втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла,чого у даній справі не встановлено,а відтак,нема підстав для визнання власника житла втратившим право користування ним незалежно від строків непроживання у своїй власності.

Відповідно до ст.383,391 ЦК України,ст.157 ЖК України власник житлового будинку,квартири має право використовувати помешкання для власного проживання,проживання членів своєї сім*ї,інших осіб,вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи наведене,суд не встановив порушення відповідачами прав позивача як власника 1/3 частини спірної квартири,передбачених законом підстав для задоволення позову немає.

Посилання позивача на надану відповідачем 10.11.2013 р.заяву від імені ОСОБА_4на ім*я голови Шевченківського районного суду м.Запоріжжя про зняття її з дочкою ОСОБА_3 з реєстрації у спірній квартирі на висновки суду не впливає,оскільки суд не є органом,уповноваженим на реєстрацію проживання фізичних осіб або її припинення,а добровільна згода відповідача на зняття з реєстрації є підставою для вирішення спору у позасудовий спосіб.

Вирішуючи питання про зняття відповідачів з реєстрації в спірному житловому приміщенні, суд дійшов висновку, що такі вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ст.119 ЦПК України.

Як передбачено ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Як передбачено ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Як розяснив Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги в частині зняти з реєстраційного обліку відповідачів заявлені до невизначеної позивачем особи.

Крім того, на час звернення до суду з такими вимогами позивач не зазначив в позові та не обґрунтував з посиланням на докази наявність з боку компетентних державних органів порушень його прав у вигляді бездіяльності чи неправомірних дій і не обґрунтував наявність спору з цього предмету, оскільки наявність судового рішення про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття її з реєстрації.

Також суд звертає увагу на те, що дії зі зняття з реєстрації фізичних осіб в житловому приміщенні здійснюються за заявою уповноваженої особи, у разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації фізичних осіб, зареєстрованих в житловому приміщенні, на підставі звернення особи, такі дії оскаржуються в порядку, встановленому КАС України.

Тому вимоги позивача про зняття особи з реєстрації не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст.88 ЦПК України,при відмові у задоволенні позову,судові витрати позивачу не компенсуються.

Керуючись ст.41 Конституції України,ст.321,383,391 ЦК України,ст.ст.3,10,11,57,60,212 -215,218 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3,про усунення перешкод у користуванні власністю-відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в залі судового засідання під час проголошення рішення, - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.А.Галущенко