Справа № 352/126/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2467/2016
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про виселення.

Рішенням Тисменицького районного суду від 10 листопада 2016 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_3 з належного на праві власності ОСОБА_2 житлового будинку № 2 по вул. Черемшини в с. Черніїв Тисменицького району.

На вказане рішення представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції порушено вимоги ст.ст. 9, 116, 156, 157 ЖК України та невірно застосовано положення ст. 386 ЦК України. Відповідач зареєстрована та вселилася у спірний будинок з дозволу колишнього власника ОСОБА_5 Отже, проживала в ньому у встановленому законом порядку, а відтак, набула прав та обовязків, передбачених ст. 156 ЖК України. Факт смерті колишнього власника будинку, тобто припинення сімейних відносин з власником будинку, та перехід права власності на будинок до іншої особи, не позбавляє права членів сімї колишнього власника на користування займаним приміщенням. Таким чином, ОСОБА_3 як член сімї колишнього власника будинку зберігає за собою право користування ним, а тому не може бути виселена з цього будинку.

Крім того, позивачем не надано доказів, а судом не встановлено, що відповідач створювала умови, неможливі для спільного проживання. Хоча саме на обставини, передбачені ст. 116 ЖК України, позивач посилався як на підставу позову.

Не враховано судом першої інстанції і того, що передбачений ст. 386 ЦК України спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливому порушенню (якого на момент подання позову не встановлено), але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права.

Поза увагою суду залишена і та обставина, що відповідач не може бути виселена із займаного приміщення без надання іншого житла. Підстави виселення громадян без надання іншого житлового приміщення визначені ст. ст. 116,117 ЖК України. Однак, позивачем не зазначено підстав, не надано доказів їх наявності, які б обґрунтовували можливість виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Правовий висновок щодо неможливості виселення особи із займаного приміщення без надання іншого житла із вказівкою про це інше житло в рішенні суду міститься в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, від 24 червня 2015 року №6-447цс15, від 21 жовтня 2015 року №6-1033цс15, від 16 грудня 2015 року №6-1469цс15. Однак, всупереч вимог закону він судом при вирішенні даного спору не застосований.

Також, на думку апелянта, при прийнятті оскаржуваного рішення судом невірно встановлено обставини, які суд визнав встановленими. У своїй позовній заяві позивач зазначав про наявність у відповідача на праві власності житлового будинку по вул. Медична, 27 в с. Черніїв. Вказане житлове приміщення позивач вважає іншим житлом, у яке виселяється (може бути виселена) ОСОБА_3 Разом з тим, за вказаною адресою знаходиться належний відповідачу обєкт незавершеного будівництва, а не житловий будинок. Крім того, відповідно до акту, складеного Черніївською сільською радою, незавершений будівництвом житловий будинок непридатний для проживання, не є благоустроєним. А відповідно не може вважатися житлом, придатним для проживання у ньому.

Крім того, вказує, що в порушення вимог закону місцевим судом не застосовано при розгляді справи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зокрема, такі, що гарантують в тому числі, право на житло.

З цих підстав апелянт просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 та його представник доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Ухвалене у справі рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як правильно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_2 на підставі рішення Тисменицького районного суду від 14 лютого 2014 року належить на праві власності будинковолодіння №2 по вул Черемшини в с. Черніїв, Тисменицького району. Зі змісту рішення вбачається, що право власності на вказане будинковолодіння визнано у порядку спадкування за законом після померлого брата ОСОБА_5 (а.с.3).

Згідно довідки Черніївської сільської ради від 20 січня 2015 року № 55 у спірному будинку зареєстрована та проживає ОСОБА_3 (а.с.6).

З матеріалів справи вбачається, що позивач 17 червня 2014 року через державного нотаріуса Тисменицької районної державної нотаріальної контори передав відповідачу заяву з пропозицією добровільно виселитися до 17 вересня 2014 року з належного йому будинку (а.с. 4,43).

За правилами ст. ст. 316, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що відповідач зареєстрована та проживає у спірному будинку, що перешкоджає йому користуватися своїм майном та порушує права власника.

Зясовано, що позивачем предявлено до суду негаторний позов з підстав, визначених ст. ст. 316, 391 ЦК України. Саме тому він просив усунути порушення у володінні та користуванні власністю з боку відповідача шляхом її виселення із спірного будинку.

При цьому колегія суддів виходить з того, що підстава позову обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які обєктивуються у поданих доказах. Тому підставами позову, які згідно ст. 31 ЦПК України може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на ці правовідносини.

Правом на негаторний позов наділений в тому числі власник, що володіє річчю, але позбавлений можливості користуватися чи розпоряджатися нею. Як відповідач у такому спорі виступає особа/особи, що своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності (права титульного володіння).

Відтак, обов'язком власника у негаторному позові не є доказування неправомірності дій відповідача. Вони припускаються такими, доки сам відповідач не доведе правомірність своєї поведінки.

В даному випадку на відповідача покладається обов'язок по доведенню факту правомірності її проживання у будинку, чого зроблено не було.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника будинку, квартири, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ч. 1 статті 405 ЦК України.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок, квартиру, в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Зясовано, що відповідач вселилася в спірне житлове приміщення після одруження з ОСОБА_6 (09.07.1996 року помер) - сином власника будинку ОСОБА_5 Останній помер 08.01.2009 року. Саме у звязку зі смертю останнього позивачем набуто право власності на спірне майно і відповідач не є членом сімї цього власника.

А відтак, не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги щодо правомірності проживання ОСОБА_3 у спірному будинку, оскільки така зареєстрована та вселилася у спірний будинок з дозволу колишнього власника.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Посилання апелянта щодо неможливості виселення ОСОБА_3 із займаного приміщення без надання іншого житла не заслуговують на увагу, оскільки норми ст. 109 ЖК України на спірні правовідносини не поширюються.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

Дмитровича відхилити, а рішення Тисменицького районного суду від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_7