Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2015 року, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути на свою користь з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2008 року у розмірі 217 966 грн 62 коп. та судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 4 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 200 тис. грн. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Вказував, що відповідач порушує вимоги ст. 1054 ЦК України, оскільки своєчасно не повертає кредит (чергову частину) та не сплачує проценти за договором. Станом на 30 січня 2011 року заборгованість відповідача за кредитним договором перед банкомстановить 217 966 грн 62 коп.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «АКПІБ» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 жовтня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ПАТ «АКПІБ» списав як безнадійну заборгованість, після чого банк отримав від держави відшкодування, а, отже, втратив право вимоги до позичальника й не міг за договором факторингу передати неіснуюче у нього право вимоги іншій особі.

Проте погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 4 квітня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (в особі керуючого Філією «Відділення Промінвестбанку в м. Борислав Львівської області Токарчика Б.Й.) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, заумовами якого банк надав останньому кредит у сумі 200 тис.грн.

Відповідно до договору майнової поруки від 4 квітня 2008 року, укладеному між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (в особі керуючого Філією «Відділення Промінвестбанку в м. Борислав Львівської області Токарчика Б.Й.), ОСОБА_1, як позичальником, та ОСОБА_2, як поручителем, останній згідно п.п. 2.2 Договору передав в заставу кредитору нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Борислав, вул. Галіберди, 34, та відповідно до п.п. 2.3 цього договору, зобов'язався у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов'язань, що випливають з кредитного договору, відповідати перед кредитором як солідарний боржник у тому ж обсязі, що і позичальник (а.с.35-36).

Встановлено, що Філією «Відділення ПАТ «Промінвестбанку у м. Бориславі» проводилось списання безнадійних кредитів за рахунок страхового резерву банку, відповідно до п.п.12.3.13 п.12.3 ст.12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з урахуванням змін, внесених Законом України від 20 травня 2010 року № 2275-УІ та Постанови Правління Національного Банку України від 13 вересня 2010 року № 424 на загальну суму 4 850 432 грн 58 коп., в тому числі по фізичним особам на суму 2 158 681 грн 93 коп.

Страховий резерв, за рахунок якого відбулося списання 29 грудня 2010 року безнадійних кредитів, в тому числі і кредитного договору від 4 квітня 2008 року, в повній сумі віднесено на валові витрати банку та відшкодовано банку державою у повному обсязі, після подання банком річної декларації за 2010 рік, а саме за 4-й квартал 2010 року, що підтверджується актом від 11травня 2011 року №271/230/09325407 «Про результати виїзної позапланової перевірки Філії «Відділення ПАТ «Промінвестбанку у м. Бориславі» КОД за , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1 січня 2010 року по 18 березня 2011 року» та додатку до нього - розшифровкою безнадійної заборгованості, списаної за рахунок страхового резерву Філією «Відділення «Промінвестбанку м. Борислава» за період з 1 січня 2010 року по 18 березня 2011 року.

Крім цього, актом перевірки Державної податкової інспекції у м.Бориславі від 11 травня 2011 року № 271/230/09325407 «Про результати виїзної позапланової перевірки Філії «Відділення ПАТ Промінвестбанку у м.Бориславі» стверджено, що Філією «Відділенням ПАТ Промінвестбанку у м. Бориславі» задекларовано скориговані валові витрати, які подавались до головної установи «Промінвестбанку» у сумі 9 778 106 грн 77 коп.

Філія «Відділення ПАТ Промінвестбанку у м. Бориславі» у своїй декларації за IV квартал 2010 року № 19535 зазначила суму збільшення страхового резерву банку - 4 770 388 грн 85 коп., за рахунок якого відбулося списання безнадійної заборгованості за кредитами, в тому числі і за кредитним договором від 4 квітня 2008 року.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Статтями 628, 629 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги; правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Відповідно до підпунктів 12.2.1 та 12.2.2 пункту 12.2 статті 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (далі - Закон), який був чинний на час спірних правовідносин, будь-який банк зобов'язаний створювати страховий резерв для відшкодування можливих втрат по основному боргу (без процентів та комісій) за всіма видами кредитів (у тому числі консолідованим іпотечним боргом), а також гарантій, порук, придбаних цінних паперів (у тому числі іпотечних сертифікатів з фіксованою доходністю), інших активних банківських операцій, які відносяться до їх господарської діяльності згідно із законодавством, включаючи нараховані за всіма цими операціями проценти.

Вказаним Зконом встановлено, що банки створюють страхові резерви за рахунок валових витрат для відшкодування можливих втрат по основному боргу за всіма видами кредитів у розмірі, достатньому для повного покриття ризиків неповернення основного боргу за кредитами.

З урахуванням положень підпункту 12.2.3 статті 12 Закону, створення страхового резерву здійснюється фінансовою установою самостійно у розмірі, достатньому для повного покриття ризиків неповернення основного боргу за кредитами, гарантіями, поруками, придбаними цінними паперами, іншими видами заборгованості, визнаними нестандартними за методикою, яка встановлюється для банків Національним банком України.

Методика щодо визначення кредитних операцій банків нестандартними та формування страхового резерву для покриття ризиків неповернення боргу за кредитними операціями встановлена Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 6 липня 2000 року № 279 (далі - Положення).

Банки, відповідно до п. 1.9 Положення, зобов'язані здійснювати формування резервів щомісяця станом на перше число місяця, наступного за звітним.

Згідно підп. 12.2.3 статті 12 Закону, розмір страхового резерву, що створюється за рахунок збільшення валових витрат фінансової установи, для комерційних банків не може перевищувати 20 % від суми боргових вимог, а саме: сукупної заборгованості за кредитами, гарантіями та поруками, фактично наданими (виставленими на користь) дебіторам на останній робочий день звітного податкового періоду.

Таким чином, при формуванні банками страхових резервів у відповідності з вказаною постановою Національного банку України суми коштів, які внесені до цих резервів, мають відноситись до валових витрат відповідно до підп. 5.2.4 п. 5.2 ст. 5 Закону, яка передбачає, що до складу валових витрат включаються суми коштів, внесені до страхових резервів у порядку, передбаченому статтею 12 Закону.

Банк формує страхові резерви за кредитами та нарахованими за ними процентами зі своїх коштів, і за їх рахунок компенсує збитки, що виникають в зв'язку з непогашенням заборгованості безнадійними боржниками, тобто фактично сам собі платить.

Процес списання безнадійної заборгованості врегульовано постановами Національного банку України від 13 вересня 2010 року № 424 (яка була чинною на момент виникнення спору) та від 1 червня 2011 року № 172 (яка є чинною на сьогодні), в яких зазначено, що списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника.

Банк зобов'язаний вимагати відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення, залишили вищевказані норми матеріального права поза увагою, не врахували, що заборгованість, за якою кредитор не звертається до суду щодо її примусового стягнення до закінчення строків позовної давності, не включається до складу валових витрат кредитора, згідно з підп. 12.1.1 п.12.1 ст. 12 Закону, та не може бути відшкодованою за рахунок його страхових резервів; безнадійна заборгованість позичальника, визнаного банкрутом у встановленому законодавством порядку, відшкодовується за рахунок страхового резерву кредитора після прийняття судом рішення про визнання дебітора банкрутом, кошти, отримані кредитором внаслідок завершення ліквідаційної процедури та продажу майна позичальника, включаються до складу валових доходів кредитора в податковий період їх надходження. Тобто, кредитор має право отримати кошти після завершення ліквідаційної процедури та після визнання заборгованості безнадійною і відшкодування її за рахунок страхового резерву.

Таким чином суди дійшли помилкового висновку про те, що держава відшкодувала банку вартість списаного кредиту за рахунок зменшення податкових зобов'язань банка, а тому позивач, після списання безнадійної заборгованості за рахунок страхового резерву банку, втратив право вимоги за кредитним договором.

Судові рішення ґрунтуються на припущеннях, що є забороненим в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Таким чином, судами обох інстанцій при розгляді позовних вимог не повно з'ясовані обставини справи і не надано їм належної оцінки, за таких обставин рішення судів підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик