Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Радивилівська міська рада Рівненської області як орган опіки та піклування, про звернення стягнення на предмет іпотеки; за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з указаними позовами, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір на суму 40 000 доларів США строком до 06 червня 2017 року зі сплатою 12,5% річних. На забезпечення виконання умов кредитного договору 08 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку будинок АДРЕСА_1. Крім того, у той же день між банком та ОСОБА_3, між банком та ОСОБА_5 укладено окремі договори поруки. Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, позивач, збільшивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість у розмірі 42 244,92 доларів США та в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 18 лютого 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 08 червня 2007 року у сумі 34 598,67 доларів США, яка складається з: 28 366,88 доларів США - кредитна заборгованість, у тому числі прострочена у розмірі 17 670,88 доларів США; нараховані та несплачені відсотки - 1 058,91 доларів США; нарахована пеня по основному боргу - 3 127,10 доларів США; нарахована пеня по відсотках - 46,88 доларів США; три проценти річних за прострочену заборгованість по основному боргу - 1 718,55 доларів США; три проценти річних за прострочені відсотки - 280,19 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що наявні підстави для застосування до спірних правовідносин чинного на час ухвалення судового рішення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким за певних обставин установлено заборону на звернення стягнення на предмет іпотеки, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що 08 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір на суму 40 000 доларів США строком до 06 червня 2017 року зі сплатою 12,5% річних.

На забезпечення виконання позичальником умов зазначеного кредитного договору від 08 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку будинок АДРЕСА_1.

Згідно наданого банком розрахунку станом на 18 листопада 2014 року за кредитним договором від 08 червня 2007 року ОСОБА_4 має заборгованість у розмірі 42 244,92 доларів США, яка складається з: 28 366,88 доларів США - кредитна заборгованість у тому числі прострочена у розмірі 17 670,88 доларів США; нараховані та несплачені відсотки - 1 058,91 доларів США, нарахована пеня по основному боргу - 9 335,24 доларів США; нарахована пеня по відсотках - 1 485,15 доларів США; три проценти річних за прострочену заборгованість по основному боргу - 1 718,55 доларів США; три проценти річних за прострочені відсотки - 280,19 доларів США.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Зазначений висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-58цс15), 09 вересня 2015 року (№ 6-483цс15), 18 листопада 2015 року (6-1385цс15), 25 листопада 2015 року (6-1249цс15) який є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України.

Проте, вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахував, що чинність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судами установлено, що на забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_3, між банком та ОСОБА_5 укладено окремі договори поруки.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

При цьому умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Висновки судів попередніх інстанцій про наявність безумовних підстав для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог, а саме, стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами статті 554 ЦК України та умовами договорів поруки.

Норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого.

Відповідна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 6-255цс15, яка на підставі ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У справі встановлено, що кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник. Також умовами договорів поруки передбачено право кредитора пред'явити свої вимоги безпосередньо поручителю.

Відповідно до статті 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Відповідна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 3-29 гс15, яка на підставі ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не усунув допущене місцевим судом неправильне застосування норм матеріального права; не врахував, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів та підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні; не врахував, що пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні та передчасно залишив рішення місцевого суду без змін.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 18 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук Судді: В.І. Амелін