Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 483/1495/15-ц
Провадження № 2/483/223/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

05 квітня 2016 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Шевиріної Т.Д.,

за участю секретаря Басової Н.Г.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

31 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з вказаним позовом, в якому просив: стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку заборгованість у сумі 702 481 гривень.

05 квітня 2016 року позивач, скориставшись своїм правом на збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідачів 828595 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 01 серпня 2012 року відповідач ОСОБА_2 взяв у нього в борг гроші в сумі 100 000 грн на розвиток бізнесу. При цьому сторони визначили еквівалент вказаної суми до долара США, який на час складання відповідачем розписки становив 8 українських гривень до 1 долара США. У розписці відповідач зазначив, що зобов'язується повернути борг до 31 грудня 2012 року, а також сплачувати відсотки за користування грішми з розрахунку 5% кожного місяця від залишку боргу. Крім цього, у розписці вказано, що гарантом повернення боргу є ОСОБА_3 У серпні, вересні, жовтні 2012 року ОСОБА_2 сплатив відсотки по 5000 грн кожного місяця та обіцяв повернути весь борг. Оскільки до теперішнього часу ОСОБА_2 борг не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає і місце його знаходження не відомо, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Дав пояснення, що у 2012 році до нього звернувся знайомий та просив позичити гроші на розвиток бізнесу ОСОБА_2 Позивачу, який сам займається бізнесом, було відомо, що підприємницька діяльність відповідачів йде вгору, у звязку із чим він погодився. Сторони, враховуючи звичаї ділового обороту, визначили доларовий еквівалент позиченої суми та строки її повернення. Так, відповідач завірив, що через чотири місяці поверне кошти та погодився визначити еквівалент суми боргу до долара США та сплату відсотків з розрахунку 5% на місяць. Крім того, поручителем за зобовязанням ОСОБА_2 виступив його брат ОСОБА_3 Вказані вище умови договору позики є звичайними для бізнесу, а тому не викликали сумнівів в розумінні сторонами їх змісту. Разом із тим, на час розгляду справи судом сума боргу, яка в еквіваленті становила 12 500 доларів США, не повернута, у звязку із чим позивач вважав, що в нього виникло право вимоги до відповідачів. Обґрунтовуючи ціну позову, позивач зазначив, що розрахунок суми основного боргу здійснений з урахуванням курсу долара США до української гривні, який станом на 04 квітня 2016 року був визначений Національним банком України на рівні 25 грн 995 коп. За весь період користування грошима відповідач сплатив відсотки лише за 2012 рік та частково за січень 2013 року. Так, заборгованість зі сплати відсотків станом на липень 2015 року, тобто за 31 місяць, становить в еквіваленті 19 375 доларів США. Позивач також пояснив, що пропонував відповідачам повернути суму основного боргу без відсотків, проте останні не погодилися, суму боргу не повернули. Крім того, за час розгляду справи судом, тобто з липня 2015 року, жодної копійки в рахунок погашення боргу відповідачі не сплатили.

В судовому засіданні ОСОБА_3, який діяв від свого імені та за довіреністю представляв інтереси свого брата ОСОБА_2, позов визнав частково. Дав пояснення, що йому було відомо про те, що позивач, надаючи позику, обміняв 12 500 доларів США на українські гривні в сумі 100 000 грн, а тому мав на увазі визначення суми боргу в еквіваленті до долара США. Разом із тим, ОСОБА_3 вважав, що поверненню підлягає сума основного боргу, визначена виключно у гривні, тобто саме 100 000 грн та відсотки в сумі 155 000 грн, оскільки фактично гроші передавалися у національній валюті.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 01 серпня 2012 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг 100 000 грн. При цьому сторони договору визначили еквівалент вказаної суми в іноземній валюті, а саме в доларах США. Боржник зобовязався повернути суму позики до 31 грудня 2012 року та сплачувати відсотки за користування грошима з розрахунку 5 % на місяць від суми залишку заборгованості.

Вказані обставини підтверджуються дослідженою в судовому засіданні розпискою, копію якої долучено до матеріалів справи (а.с. 6).

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, сума основного боргу становить 324 938 грн, що еквівалентно 12 500 доларів США за курсом 25 995 українських гривень до 1 долара США. Сума заборгованості за відсотками становить 503 657 гривень, що еквівалентно 19 375 доларів США. Розрахунок заборгованості за відсотками здійснений за 31 місяць, в яких відсотки не були сплачені (а.с. 91).

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 202 Цивільного кодексу (надалі ЦК) України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з частиною другою ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.

З дослідженої в судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмові формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: сторони, сума позики, умови користування грошима, еквівалент до іноземної валюти долара США, та строк її повернення.

Згідно з положеннями ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу (надалі ЦПК) України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені відповідними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документу у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання в установлений сторонами строк не виконав, що підтверджується, зокрема, наявною у позивача розпискою, вимоги ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості з відповідача ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_3, суд виходить з того, що останній жодних зобовязань за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, на себе не брав.

З дослідженої розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_3 поставив в ній свій підпис, проте статус його у зобовязанні не визначений, а тому правовідношення між ним та позивачем відсутнє.

Разом із тим, порука, на яку посилається позивач, є одним з видів забезпечення виконання зобовязання, поряд із гарантією, завдатком, заставою, неустойкою та притриманням.

Визначення статусу особи у зобовязанні тягне для цієї особи визначені Цивільним кодексом України наслідки.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Якщо ж особа виступає гарантом виконання боржником зобовязання, то в разі порушення зобовязання, забезпеченого гарантією, гарант, згідно з ч. 1 ст. 563 ЦК України, зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

За змістом ст. 60 ЦПК України, кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи ту обставину, що позивач свого процесуального обовязку доказування в частині вимог до відповідача ОСОБА_3 не виконав, підстав для стягнення суми боргу в солідарному порядку не вбачається.

Вирішуючи спір в частині розміру суми, яка підлягає стягненню, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Суд також враховує висновок Верховного Суду України у справі №6-79цс14 від 02 липня 2014 року щодо застосування ст. 533 ЦК України, а саме.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

З урахуванням викладеного, а також того факту, що гроші відповідачу ОСОБА_2 були передані в еквіваленті до долара США, сума, що в цьому випадку підлягає стягненню, має бути розрахована виходячи з офіційного, встановленого НБУ, курсу гривні до долара США на день прийняття судом рішення, який становить 2599 гривень 50 коп. за сто доларів США.

Офіційний курс української гривні до долара США публікується на офіційному сайті Національного банку України та є загальновідомим.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи викладене, суд задовольняє позов частково, стягує з відповідача ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3 654 грн, що підтверджується платіжним дорученням №58326801 (а.с. 1).

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 828 590 (вісімсот двадцять вісім тисяч пятсот девяносто) гривень 63 коп., з яких 324 937 (триста двадцять чотири тисячі девятсот тридцять сім) гривень 50 коп. сума основного боргу, 503 653 (пятсот три тисячі шістсот пятдесят три) гривні 13 коп. заборгованість зі сплати відсотків.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: