Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2016 року

Волноваський районний суд Донецької області

В складі головуючого: судді - Ковей Л.В.

При секретареві - Метьолкіной Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Волноваха, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину за законом.

В С Т А Н О В И В:

26.11.2015 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом і свої доводи мотивувала тим, що 27 лютого 2004 року між нею, ОСОБА_1 і ОСОБА_3, з одного боку та ОСОБА_2 з другого боку було укладено Договір довічного утримання (догляду), який посвідчено державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори.

Згідно зазначеного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали, а ОСОБА_2 отримала у власність житловий будинок № 57 по вулиці Петровського у місті Волноваха, Донецької області, загальною площею 58,30 кв.м., житловою площею 34,70 кв.м.

Того ж дня тим же Договором накладена заборона відчуження зазначеного в договорі житлового будинку № 57 по вулиці Петровського у місті Волноваха Донецької області.

07 липня 2013 року чоловік позивачки по справі, ОСОБА_3, помер.

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку № 57 по вулиці Петровського у місті Волноваха Донецької області, яка належала її чоловікові на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва жилого будинку.

Вона своєчасно звернулась до Волноваської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини на 1/2 частину житлового будинку, яка відкрилася після смерті її чоловіка, але з'ясувалося, що вона не має можливості отримати спадщину у звязку з тим, що будинок відчужений за Договором довічного утримання відповідачу.

Договір довічного утримання від 27 лютого 2004 рогу, посвідчений Волноваською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 287 не є вчинений, оскільки не здійснена його державна реєстрація, як цього вимагає закон, відповідно до чого договір не породжує взаємних прав та обовязків у сторін, в тому числі не породжує перехід права власності на спірний житловий будинок до набувача ОСОБА_2

Вона вважає, що Договір довічного утримання є нікчемним з наступних підстав:

Згідно п.4.3 Договору цей договір підлягає державній реєстрації, а також необхідно здійснити державну реєстрацію права власності.

Аналогічні вимоги містяться в ч.2 ст.745 ЦК України.

Але відповідач не виконала умови закону та Договору і не здійснила державну реєстрацію права власності.

У звязку з існуванням спору, а саме: існуванням Договору довічного утримання вона не має можливості через нотаріальну контору отримати спадщину, тому вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Просила суд, визнати за нею право на спадщину за законом у вигляді 1/2 частини житлового будинку № 57 по вул. Петровського у м. Волноваха, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3, який помер 07.07.2013 року.

Позивач надала заяву у якій просить справу розглянути без його участі, на позові наполягає.

Відповідачка надала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала.

Суд вважає можливим розгляд справи у відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 17.02.2004 року право власності на 1/2 частину житлового будинку № 57 по вул. Петровського м. Волноваха, загальною площею 58,30 кв.м., житловою площею 34,70 кв.м. належить ОСОБА_1. (а.с.5).

ОСОБА_3, щодо якого видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя від 17.02.2004 року на праві власності належить 1/2 частка житлового будинку № 57 по вул. Петровського м. Волноваха, загальною площею 58,30 кв.м., житловою площею 34,70 кв.м. на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку, посвідченого Волноваською державною нотаріальною конторою, Сталінської області 22.02.1958 року за реєстром № 616, зареєстрованого в Волноваському БТІ 15.01.2003 року за № 8000.(а.с8).

Згідно договору довічного утримання від 27 лютого 2004 року посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали, а ОСОБА_2 отримала у власність житловий будинок № 57 по вулиці Петровського у місті Волноваха Донецької області.(а.с.9).

ОСОБА_3 помер 07.07.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-НО №703805 виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області.(а.с.7).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла до інших осіб-спадкоємців. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, право на спадкування за законом, як зазначено у ст.1223 ЦК України, одержують спадкоємці з першої по пяту чергу.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

За змістом ст. 1261 ЦК України першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, право на спадкування по закону виникло у позивача, як дружини померлого.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив відмову від неї.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до вимог ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що не є укладеними правочинами (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладання (відсутня згода за усіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовується до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобовязано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

Повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які посилалась позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, шляхом визнання за ОСОБА_1 право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку № 57 по вул. Петровського у м. Волноваха, загальною площею 58,30 кв.м., житловою площею 34,70 кв.м., яка відкрилася після смерті ОСОБА_3, який помер 07.07.2013 року.

На стягнення судових витрат позивач не наполягає.

На підставі ст. 210, 328,640, 745, 1216,1223,1258,1261,1268, 1270 ЦК України, Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст.ст.2, 4, 5, 8, 10, 11, 14, 210, 212, 213, 215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину за законом, задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадщину за законом у вигляді 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: Донецька область, Волноваський район, м. Волноваха вул. Петровського № 57, загальною площею 58,30 кв.м., житловою площею 34,70 кв.м., вартістю 49 324 гривні який належав на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 17.02.2004 року ОСОБА_3, померлому 07.07.2013 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області протягом десяти днів з наступного дня після його проголошення через Волноваський районний суд.

Особи які брали участь у справі але не були присутніми при оголошенні рішення також можуть подати скарги до Апеляційного суду Донецької області через Волноваський районний суд протягом 10-ти днів з дня отримання копії даного рішення.

Оригінал рішення зберігається в цивільній справі № 221/4899/15-ц, № 2/221/75/2016 в архіві Волноваського районного суду, Донецької області.

Суддя:

19.02.2016