н/п 2/490/1879/2016 Справа № 490/3414/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О. А.

при секретарі Гудковій Є.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до Будинкового комітету самоорганізації населення «Вікторія», ОСОБА_6, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_7, про усунення перешкод у користуванні житловими кімнатами у гуртожитку шляхом вселення та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2016 року позивачі звернулися до суду із позовом до відповідачів, в якому просили усунути перешкоди у користуванні кімнатами № 233, № 234 гуртожитку за адресою: м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 131-В, шляхом виселення ОСОБА_6С, з донькою ОСОБА_7 та вселення ОСОБА_4, ОСОБА_4 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 у вищевказані кімнати.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилалися на те, що з 2003 року вони отримали ордер на проживання в гуртожитку, на підставі чого були зареєстровані та проживали у спірних кімнатах. У подальшому, інші мешканці блоку на другому поверсі без погодження з ними та компетентними органами провели перепланування самовільне блоку та зменшили ширину коридору до 67 см, що створило їм перешкоди у користуванні кімнатами, протягом 2011 року вони неодноразово зверталися до контролюючих органів та відповідача, проте перепланування не було приведено у відповідність до норм ДБН.

23.10.2012 вони дізналися про зміну замків у їх кімнатах, чим фактично були позбавлені можливості проживати там, а у вересні 2012 року БКСН «Вікторія» вселив до зазначених кімнат іншу особу - ОСОБА_6 та уклав з нею договір найму. В той же час, на теперішній час позивачі зареєстровані у вказаному гуртожитку; такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не визнавалися, протягом 2013-2014 року офіційно працевлаштовані були за кордоном , у звязку з чим вважають, що відповідачі порушують їх житлові права та чинять перешкоди у користуванні житлом.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні вимоги позову підтримала у повному обсязі та просила про їх задоволення з підстав, визначених у позовній заяві.

Позивачка ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача БКСН «Вікторія» у судовому засіданні вимоги позову не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачі протягом багатьох років - з 2007 року фактично не використовували своє право користування житловим приміщенням у гуртожитку, тим більше, що у них взагалі відсутня прописка в конкретно визначених кімнатах, у звязку з чим права позивачів БКСН «Вікторія» не порушував. На теперішній час спірні кімнати виділені в установленому порядку відповідачці ОСОБА_8, з якою укладено договір найму житлового приміщення, який недійсним в установленому законом порядку не визнаний. Остання сплачує комунальні платежі та утримує житло в належному стані, отже відсутні правові підстави для її виселення.

Відповідачка ОСОБА_8 у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила, що не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету ММР у судове засідання також не зявився, надала до суду заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних у матеріалах справи доказів та відповідно до інтересів дитини позивачів.

Вивчивши доводи позову, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 11 лютого 2003 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, разом з їх неповнолітнім сином ОСОБА_5, 01.12.2000 р. н., зареєстрували своє місце проживання у гуртожитку по вул. Потьомкінській, 131-В у м. Миколаєві, проте без зазначення кімнат.

При цьому, як вбачається із наявних у матеріалах справи копій паспортів позивачів, копії будинкової книги гуртожитку по вул. Потьомкінській, 131-В у м. Миколаєві, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на теперішній час зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1; з реєстрації за вказаною адресою вони не зняті; відмітки про тимчасову реєстрацію або вказівки номеру кімнати у гуртожитку у паспортах позивачів відсутні.

При цьому відомостей щодо підстав надання ним для проживання спірних кімнат не збереглося.

На теперішній час другий підїзд гуртожитку по вул. Потьомкінській, 131-В у м. Миколаєві знаходиться на балансі КП «СКП «Гуртожиток»; перший підїзд на баланс комунальним підприємством ММР не взятий, у звязку з чим, як пояснила представник відповідача у судовому засіданні, і було створено БКСН «Вікторія».

Основними завданнями вказаного Комітету, відповідно до Статуту, є створення умов для участі жителів у вирішенні питань місцевого значення в межах Конституції і Законів України; задоволення соціальних, культурних, побутових та інших потреб жителів шляхом сприяння у наданні їм відповідних послуг; участь у реалізації соціально-економічного, культурного розвитку відповідної території, інших місцевих програм.

У подальшому, у грудні 2010 року БКСН «Вікторія» звернувся до суду із позовом про визнання позивачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вони у зазначених кімнатах жодного дня не проживали, документів, які б свідчили про законність їх проживання у вказаному гуртожитку не надали, ордеру на проживання не отримували, жодного разу плату за користування кімнатами з моменту реєстрації не здійснювали.

Однак, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2010 року позов було залишено без руху, оскільки БКСН «Вікторія» не надали доказів, якими б позивач обґрунтовував свої вимоги, і підтверджували обставини, на які вони посилалися. При цьому, в ухвалі було зазначено, що гуртожиток є тимчасовим місцем проживання та не породжує права постійного проживання.

У період 2010-2011 років мешканцями кімнат №№ 235-236, 237-238, 239 першого під'їзду здійснено їх перепланування, внаслідок чого фактична ширина міжкімнатного коридору зменшилася з 1,4м до 0,67м.

В 2011 році позивачі зверталися із скаргами до компетентних органів з приводу здійснення їх сусідами незаконних переобладнань, та зменшення міжкімнатного коридору, який веде до належних позивачам кімнат.

В жовтні 2012 року позивачі звернулися до органів внутрішніх справ із заявою про незаконну зміну замків у дверях кімнат №№233-234, та не можливості їх проживання.

З січня 2013 року по грудень 2014 року позивачі виїхали на тимчасове проживання у РФ, у зв'язку з укладенням трудової угоди. Повернувшись, позивачі не змогли вселитися до спірних кімнат.

В той же час, 1 вересня 2012 року і 1 вересня 2013 року БКСН «Вікторія» уклало договори найму житла з ОСОБА_6 , за яким надало в користування останньої строком до 31 червня 2016 року кімнати №№233-234 по вулиці Потьомкінської, 131-в. На час розгляду справи договір найму продовжено до 2019 року.

З моменту укладення першого договору та по наступний час, відповідачка спільно з неповнолітньою дитиною, проживає у спірних кімнатах.

Як свідчать матеріали справи, спірне житло має статус гуртожитку.

Як пояснили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 (паспортист та мешканка гуртожитку з 2007 року) та ОСОБА_10 ( сусідка по к. 239 гуртожитку) , з 2007 року по 2012 рік спірні кімнати взагалі ніким не використовувалися, там ніхто не проживав, навіть не було дверей, а в 2012 році туди була вселена ОСОБА_6 з донькою, яка проживає там по теперішній час. Про проживання родини позивачів у спірному приміщенні їм взагалі не відомо .

Рішенням від 02 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області скасовано рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 до БКСН «Вікторія»,треті особи КП «Спеціалізоване комунальне підприємство «Грутожиток»,виконавчий комітет Миколаївської міської ради,орган опіки та піклування, про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення. В задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. При цьому, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (ч. ч. 2, 3 ст. 29 ЦК України).

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно зі ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що 11 лютого 2003 року позивачів було зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить, у тому числі, копія будинкової книги за вказаною адресою.

При цьому, в ході судового розгляду достеменних доказів того, що позивачі на постійній основі були вселені саме до кімнат № № 233, 234 гуртожитку - суду не надано.

Не надано суду і жодних доказів того , що позивачі набули право користування житловим приміщенням гуртожитку саме у відповідності д вимог ст. 127-128 ЖК України , а сами чи були вони на час реєстрації ( в 2003 році гуртожиток перебував на балансі АТ "ЕВІС") робітниками, службовцями, студентами чи іншою категорією громадян , яким на період роботи або навчання надавали приміщення гуртожитку. Чи жила площа в гуртожитку надавалася за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації .

Відповідно до ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

За своїм характером право користування житловим приміщенням є правом особи, за яким користувач має право використовувати майно на власний розсуд для задоволення власних потреб, незалежно від волі інших осіб, дотримуючись при цьому вимог законодавства.

За такого, оскільки єдиною підставою для заявлених вимог позивачі зазначають лише факт реєстрації за адресою гуртожитку ( але не в конкретних кімнатах), не надаючи суду інших достеменних доказів ні щодо правових підстав набуття права користування спірними кімнатами (адже сам факт реєстрації не передбачає безумовного права користування житлом) , ні щодо збереження цих кімнат за ними протягом тривалого часу, ні щодо повідомлення адміністрації гуртожитку ( бронювання тощо) щодо збереження кімнат на час виїзду на працевлаштування за кордон - суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Також суд враховує, що відповідно до довідки як БКСН "Вікторія", так і СКП "Гуртожиток", вільгого житла на час розгляду справи немає, але відповідно до вимог ст. 109 ЖК УКраїни, виселення із займаного жилого приміщення допускається зпідстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Разом з тим , укладений між відповідачами договір найму житлового приміщення є чинним, вселення ОСОБА_6 до спірних кімнат відбулося на відповідній правовій підставі.

А з огляду на положення ст. 204 ЦК України та ст. 109 ЖК України - відсутні правові підстави для виселення наймачів за дійсним договором найму з спірного житлового приміщення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачений при подачі позову.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ О. А. Гуденко