Справа № 752/9981/15-ц
Провадження № 2/752/1415/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.03.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

у червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 14 листопада 2014 року між сторонами у справі було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 141114, відповідно до п. 1 якого відповідач відступив позивачу право вимоги, належне останньому, і став кредитором за договором банківського вкладу "НВУ" № 858119/2014 (в національній валюті України) від 29 жовтня 2014 року , укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ "Всеукранський акціонерний банк", зі всіма додатками, змінами та доповненнями до них.

Відповідно до п. 2 договору позивач набув право вимоги від банку сплатити суму боргу в розмірі 200 000 грн., який виник у зв"язку з наданням ОСОБА_2 банку у тимчасове строкове користування грошових коштів за договорами з банком відповідно до умов договорів банківського вкладу та рахунків.

Згідно п. 3 договору з моменту підписання договору сторонами позивач набув статусу вкладника у зазначенні цього терміна, що визначений у п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно п. 4 договору право власності на частину суми боргу в розмірі, визначеному у п. 2 договору, перейшло до ОСОБА_1 з моменту підписання договору сторонами, тобто з 14.11.2014 р.

Згідно п. 5 договору до позивача переходить право власності на суму вкладів та рахунків в розмірі, визначеному у п. 2 договору.

Також позивач посилається на те, що відповідно до постанови Правління НБУ від 19.03.2015 р. № 188 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 р. № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну М.А. строком на 1 рік з 20.03.2015 р. по 19.03.2016 р. включно.

Оскільки станом на 25 грудня 2014 року відповідач не визнавав право власності позивача на вклади та рахунки в сумі 200 000 грн., про що він повідомив позивача письмово, ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на грошові кошти у сумі 200 000 грн. на вкладах та рахунках, які він набув відповідно до умов договору відступлення права вимоги (цесії) № 141114 від 14.11.2014 р. за договором банківського вкладу "НВУ" № 858119/2014 (в національній валюті України) від 29 жовтня 2014 року, укладеними між ОСОБА_2 та ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" зі всіма додатками, змінами та доповненнями до нього з набуттям ОСОБА_1 за вказаними договорами банківського вкладу та рахунків на суму 200 000 грн. статусу вкладника у занченні п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів ізичних осіб".

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні визнала позовні вимоги та не заперечувала проти задоволення позову.

Представник третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивач не набув права вкладника неплатоспроможного банку згідно із приписами спеціального Закону. На думку представника, звернення позивача до суду є одним з єтапів втілення схеми заволодіння державними коштами, оскільки у разі задоволення позовних вимог та набрання судовим рішенням законної сили ОСОБА_1 буде у подальшому мати намір звернутися до суду з позовом про стягнення грошових коштів з уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк".

Вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, а також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" був укладений договір банківського вкладу "НВУ" № 858119/2014, згідно п. 1.1 якого предметом договору є розміщення вкладником в банку строкового вкладу на умовах депозитного продукту "НВУ" в національній валюті України на строк 3 місяці з дня укладення договору з виплатою процентів по закінченню строку дії вкладу. При цьому, відповідно до п. 1.3 сума початкового вкладу 1 516 370 грн. (а.с. 8)

14 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), згідно умов якого відповідач відступив позивачу, а останній набув права вимоги, належне відповідачу, і став кредитором за договором банківського вкладу "НВУ" № 858119/2014 (в національній валюті) від 29 жовтня 2014 року, укладеними між ОСОБА_2 та ПАТ "ВіЕйБі Банк" зі всіма додатками, змінами та доповненнями до них. (а.с. 6)

Відповідно до п. 2 договору відступлення права вимоги (цесії) позивач набув право вимоги від банку сплатити суму боргу в розмірі 200 000 грн., який виник у зв"язку з наданням ОСОБА_2 банку у тимчасове строкове користування грошових коштів за договорами з банком відповідно до умов договорів банківського вкладу та рахунків.

Статтею 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (у визначений спосіб) визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Звертаючись у суд з позовом про визнання права власності на 200 000 грн. грошових коштів, ОСОБА_1 посилається на лист від 25 грудня 2014 року, згідно якого відповідач вважає помилковим укладання договору № 141114 від 14 листопада 2014 р. про відступлення права вимоги та відмовляється від нього. (а.с. 9)

Судом встановлено, що 29 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" був укладений договір банківського вкладу "НВУ" № 858119/2014, згідно п. 1.1 якого предметом договору є розміщення вкладником в банку строкового вкладу на умовах депозитного продукту "НВУ" в національній валюті України на строк 3 місяці з дня укладення договору з виплатою процентів по закінченню строку дії вкладу. При цьому, відповідно до п. 1.3 сума початкового вкладу 1 516 370 грн. (а.с. 8)

14 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), згідно умов якого відповідач відступив позивачу, а останній набув права вимоги, належне відповідачу, і став кредитором за договором банківського вкладу "НВУ" № 858119/2014 (в національній валюті) від 29 жовтня 2014 року, укладеними між ОСОБА_2 та ПАТ "ВіЕйБі Банк" зі всіма додатками, змінами та доповненнями до них. (а.с. 6)

Відповідно до п. 2 договору відступлення права вимоги (цесії) позивач набув право вимоги від банку сплатити суму боргу в розмірі 200 000 грн., який виник у зв"язку з наданням ОСОБА_2 банку у тимчасове строкове користування грошових коштів за договорами з банком відповідно до умов договорів банківського вкладу та рахунків.

Однак, статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У встановленому законом порядку даний договір не оспорювався і не був визнаний недійсним. З моменту його укладення позивач отримав право вимоги (цесії), належне відповідачу, і став кредитором за договором банківського вкладу "НВУ" № 858119/2014 від 29 жовтня 2014 року, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", зі всіма додатками, змінами та доповненнями до них.

У відповідності до вимог ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, поки законом чи судом не буде встановлено його недійсність.

За таких обставин, суд вважає, що думка відповідача ОСОБА_2 щодо помилкового укладення договору № 141114 відступлення права вимоги (цесії) та його відмова від даного договору в даному випадку правового значення не має. Договір є чинним, а відтак повинен виконуватися відповідачем.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Таким чином, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об'єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або не настання певної події.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ст. 12 ЦК України).

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4). Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч. 5). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч. 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Одним із способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб'єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання права власності на певне майно (ст. 392 ЦК України).

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 13, 16, 204, 328, 392, 525 та 629 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 30, 60, 212 та 213 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання права власності, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: