04 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючий суддя: Качан В.Я.
Судді: Кравець В.А., Желепа О.В.
Секретар: Грабова Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника позивача ПАТ «КБ «ПриватБанк» - Гринь Костянтина Андрійовича на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участі третіх осіб: ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
У травні 2015 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Справа 760/9199/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3525/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Качан В.Я.
Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ЖЕУ-2 Південно-Західної залізниці згідно з розпорядженням від 10.01.1998 № 1967, зареєстрована на праві власності в рівних частинах за ОСОБА_2 та ОСОБА_7, спадкоємцями за законом після смерті якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, - в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № 172 КМ_В від 24.01.2008 в сумі 1 592 319,76 грн. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Визначено, що початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В задоволенні інших вимог відмовлено. Відповідно до ст. 217 ЦПК України відстрочено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» судовий збір по 1 827,00 грн. з кожного.
Не погодившись із вказаним рішенням, представник позивача ПАТ «КБ «ПриватБанк» - Гринь К.А. оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Гринь К.А. просить суд змінити рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні вимог стосовно надання ПАТ «КБ «ПриватБанк» права на отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, в частині відстрочення виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в частині відмови у виселенні ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. Задовольнити позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» у цій частині у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог Гринь К.А. посилається на те, що оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Заслухавши доповідь головуючого, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 24.01.2008 між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 172КМ_В, за умовами якого ПАТ «КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_4 кредит в сумі 470 000,00 грн., а ОСОБА_4 зобов'язалася повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у термін до 15.01.2018.
24.01.2008 з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 172КМ_В від 24.01.2008 між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7, ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лисенком О.О., за умовами якого ОСОБА_7 та ОСОБА_2 виступили майновими поручителями за зобов'язаннями за кредитним договором та передали банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, належну їм на праві спільної часткової власності по Ѕ частині кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ЖЕУ-2 Південно-Західної залізниці згідно з розпорядженням від 10.01.1998 № 1967.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1, видане відділом реєстрації смерті у м. Києві.
Із спадкової справи № 743/2013 вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом як спадкоємці першої черги прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_3
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за кредитним договором № 172КМ_В від 24.01.2008 належним чином не виконує, у зв'язку із чим утворилась заборгованість.
Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 14.04.2014 заборгованість за кредитним договором № 172КМ_В від 24.01.2008 становить 1 592 319,76 грн., з яких: 446 101,70 грн. - заборгованість за кредитом, 682 465,21 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 15 518,10 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 372 171,90 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, 250,00 грн. - фіксована частина штрафу, 75 812,85 грн. - відсоткова складова штрафу відповідно до договору.
Із п. 22 договору іпотеки вбачається, що сторонами погоджено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. п. 16.81, 16.8.2, 16.9 договору, відповідно до розділу V ЗУ «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься у договорі.
Із п. 11 договору іпотеки вбачається, що сторонами погоджено, що вартість предмета іпотеки становить 530 250,00 грн.
Відповідно до ст. ст. 1050, 1054 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно п. п. 9, 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК).
Із п. 41 вказаної Постанови вбачається, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на
предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки
будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.
Отже, вказаним положенням Закону передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.
Із п. 28 договору іпотеки вбачається, що цим договором передбачено право банку на продаж предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» вірно задоволено судом першої інстанції шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та визначення способу реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 з наступних підстав.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-447цс15 від 24.06.2015, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).
Із правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові № 6-39цс15 від 18.03.2015, вбачається, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.
Так, ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, була придбана не за кредитні кошти за кредитним договором № 172КМ_В від 24.01.2015.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині виселення, оскільки судом першої інстанції в даному випадку вірно застосовано положення ч. 2 ст. 109 ЖК України та враховано той факт, що спірна квартира була придбана відповідачем не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Тому, позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла задоволенню не підлягають.
Що стосується позовних вимог та вимог апеляційної скарги стосовно надання ПАТ «КБ «ПриватБанк» права на отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні таких вимог, оскільки в силу ст. 20 ЦК України та ст. ст. 3, 4 ЦПК України ПАТ «КБ «ПриватБанк» в цій частині позовних вимог обрано неправильний спосіб захисту своїх прав, вимогами чинного законодавства не передбачено надання саме судом права на отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Разом з тим, вирішуючи питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в даній справі, суд першої інстанції застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та відстрочив виконання рішення на час дії цього Закону.
Проте, із зазначеним колегія суддів не погоджується з наступних підстав.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.
Отже, із зазначеної статті Закону вбачається, що протягом дії цього Закону не може бути стягнуте майно, яке є предметом іпотеки за кредитами в іноземній валюті.
При цьому, із кредитного договору вбачається, що кредитний договір № 172КМ_В від 24.01.2015 був укладений в національній валюті - гривні.
Таким чином, судом першої інстанції невірно застосовано до даних правовідносин ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не враховано те, що кредитний договір був укладений не в іноземній валюті, а в національній валюті - гривні, тому вказаний Закон застосуванню не підлягає.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частини рішення відстрочення виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В решті рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.
Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу представника позивача ПАТ «КБ «ПриватБанк» - Гринь КостянтинаАндрійовича задовольнити частково.
Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року змінити шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частини рішення відстрочення виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
В решті заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року залишити без змін.
Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: