АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/7570/16 Головуючий у 1 - й інстанції: Лопатюк Н.Г.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді: - Ратнікової В.М.

суддів: - Борисової О.В.

- Соколової В.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору, компенсації завданих збитків та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 1 924 904,82 грн., судовий збір в розмірі 3 654,00 грн., а всього стягнуто 1 928 558,82 грн..

Зустрічний позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору, компенсації завданих збитків та відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги в новому формулюванні.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи; обставини, які суд вважає встановленими, є недоведеними; висновки суду не відповідають обставинам справи, судом було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Так, судом не було з'ясовано, чи підписував ОСОБА_5 додаткову угоду, якою було передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку. Також безпідставно, в якості доказу у справі, судом було прийнято наданий Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» розрахунок заборгованості по кредиту, оскільки він являє собою незрозумілу роздруківку цифр з комп'ютерної програми. В процесі розгляду справи не було достовірно встановлено факт отримання позичальником на руки в касі банку кредитних коштів. Вказав на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки при вирішенні спору не було застосовано закон, який підлягав застосуванню. Так, не було прийнято до уваги положення статей 192, 219, 220, 224, 228, 524, 533 ЦК України та статті 99 Конституції України, що стосується валютного регулювання в Україні, а також Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів». Суд не взяв до уваги той факт, що правочин із надання споживчого кредиту в іноземній валюті є нікчемним в силу закону, оскільки суперечить ряду нормативно-правових актів, та є недійсним внаслідок обману банком позичальника та втягнення останнього в удаваний кредитний правочин. Посилається також на те, що, оскільки грошовою одиницею України є гривня, згідно норм Конституції України, всі інші нормативні акти, які суперечать даній нормі за своїм змістом, не можуть застосовуватись. Вважає, що отримання банком індивідуальної ліценції на використання іноземної валюти на території України таким нормам Конституції суперечить, а укладені на підставі такої ліцензії договори споживчого кредиту повинні вважатися нікчемними.

В судовому засіданні представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі начальника Міжрайонного відділення Київської міської філії АКБ СР «Укрсоцбанк» ОСОБА_10 та ОСОБА_5 було укладено договір кредиту №08-038/212, відповідно до умов якого банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в сумі 77 900 доларів США 00 центів, з погашенням кредиту на умовах та в порядку, передбачених договором кредиту, з початковою відсотковою ставкою 11,95% річних, а також у відповідності до графіку погашення кредиту, викладеного в п. 1.1.1. договору кредиту, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 25 квітня 2032 року.

26 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі начальника Міжрайонного відділення Київської міської філії АКБ СР «Укрсоцбанк» ОСОБА_10 та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір №02-038/408, згідно якого ОСОБА_5, як іпотекодавець, передав в іпотеку банку, як іпотеко держателю, у якості забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором кредиту №08-038/212 від 26 квітня 2007 року, нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру НОМЕР_1 загальною площею 34,30 кв.м., жилою площею 17, 70 кв.м., яка розташована в будинку АДРЕСА_1

Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» виконано свої зобов'язання згідно укладеного договору кредиту в повному обсязі, в свою чергу, відповідач ОСОБА_5 не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим, станом на 23 березня 2015 року має заборгованість, яка складає 85 159 доларів США 66 центів, що еквівалентно 1 974 904 грн. 82 коп., з них: сума заборгованості за кредитом - 60 480 доларів США 00 центів (1 402 568 грн. 27 коп.), сума заборгованості за відсотками - 20 297 доларів США 96 центів (470 722 грн. 16 коп.), розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 1 560 доларів США 38 центів (36 186 грн. 07 коп.) та розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 2 821 доларів США 33 центів (65 428 грн. 32 коп.).

Розмір заборгованості по договору кредиту №08-038/212 підтверджується дослідженим в судовому засіданні та перевіреним судом розрахунком заборгованості.

Заперечуючи проти позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору, компенсацію завданих збитків та відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги та, стягуючи з ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 1 924 904,82 грн., суд першої інстанції виходив з того, що факт невиконання ним взятих на себе зобов»язань з повернення кредиту встановлений в ході розгляду справи та підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, з наступних підстав.

В силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що 26 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», після перейменування - Публічне акціонерне товариством «Укрсоцбанк», в особі начальника Міжрайонного відділення Київської міської філії АКБ СР «Укрсоцбанк» ОСОБА_10, та ОСОБА_5 було укладено договір кредиту №08-038/212. Вказаний договір підписано сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Позичальником ОСОБА_5 проставлено свій особистий підпис на кожному аркуші договору.

В пункті 1.1 договору між сторонами було погоджено, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 77 900,00 доларів США зі сплатою 11,95 % процентів річних за перший рік, а подальший розмір процентів за користування кредитом підлягає щорічному перегляду.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Крім того, виходячи зі змісту ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно наявної в матеріалах справи заяви на видачу готівки, 26 квітня 2007 року ОСОБА_5 було видано 77 900 доларів США готівкою, на підтвердження чого останнім проставлено всій особистий підпис на заяві.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_5 не виконує належним чином умови договору кредиту щодо повернення заборгованості .

З наданого представником Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» розрахунку вбачається, що заборгованість ОСОБА_5 станом на 23 березня 2015 року склала 85 159 доларів США 66 центів, що еквівалентно 1 974 904 грн. 82 коп., з них: сума заборгованості за кредитом - 60 480 доларів США 00 центів (1 402 568 грн. 27 коп.), сума заборгованості за відсотками - 20 297 доларів США 96 центів (470 722 грн. 16 коп.), розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту - 1 560 доларів США 38 центів (36 186 грн. 07 коп.) та розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 2 821 доларів США 33 центів (65 428 грн. 32 коп.).

Вказаний розрахунок здійснено із застосуванням з 03 листопада 2008 року процентної ставки в розмірі 14,00% оскільки дія договору не була припинена, а нарахування процентів передбачено його умовами.

Так, відповідно до вимог пункту 2.6 договору, у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі, внаслідок прийняття компетентними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно - інвестиційного комітету, Тарифного комітету кредитора, кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів, визначеного в пункті 1.1 договору.

Про намір змінити розмір процентів кредитор зобов'язаний повідомити позичальника не пізніше, ніж за десять робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду.

У разі, якщо позичальник погодиться зі зміненим розміром процентів, він зобов'язаний протягом строку, зазначеного в п. 2.6.1 договору, підписати надану кредитором додаткову угоду про внесенні змін до цього договору та повернути її кредитору.

У разі, якщо позичальник не погодиться з запропонованими кредитором розмірами процентів, він зобов'язаний протягом строку, зазначеного в п. 2.6.1 договору, повернути кредитору існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані відсотки, комісії та можливі штрафні санкції (штраф, пеню) в повному обсязі. Після сплати позичальником зазначених сум дія цього договору вважається припиненою.

Листом № 24.3/038-23 від 21 жовтня 2008 року Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було повідомлено ОСОБА_5 про підвищення розміру процентної ставки з 11,95% до 14,00 % з 03 листопада 2008 року та направлено для підписання примірник додаткової угоди про підвищення процентної ставки.

Одночасно роз'яснено, що у випадку незгоди з підвищенням, позичальник має право достроково погасити кредит в повному обсязі та сплатити нараховані проценти.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується ОСОБА_5, додаткову угоду ним підписано не було, як не і не проведено повного погашення заборгованості по кредиту.

Пунктом 2.6.3 договору передбачено, що дія договору вважається припиненою після сплати позичальником існуючої заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків, комісії та можливих штрафних санкцій (штрафу, пені) в повному обсязі.

ОСОБА_5 сплату вказаних сум проведено не було, в зв'язку з чим укладений договір продовжував свою дію, зокрема, і його положення щодо нарахування процентів за користування кредитом.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 заперечує проти розрахунку заборгованості з тих підстав, що останній являє собою лише набір цифр з комп'ютерної програми.

Проте, з дослідженого судом розрахунку вбачається, що в ньому зазначені всі необхідні відомості, які потрібні для з'ясування порядку обчислення розрахунку виниклої заборгованості, зокрема, вказані дати повернення визначених частин кредитних коштів, залишки заборгованості, дати початку та закінчення обчислення періоду затримки розрахунку, застосовану відсоткову ставку та суми нарахованих відсотків.

Інших доводів з приводу неправильності розрахунку заборгованості апеляційна скарга не містить. Розпорядившись своїми правами на власний розсуд, відповідач суду власного розрахунку заборгованості не надав, як і не вказав конкретні факти та обставини, які свідчать про неправильність розрахунку заборгованості, покладеного судом в основу судового рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та стягнення з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 1 924 904,82 грн.., судовий збір в розмірі 3 654,00 грн., а всього стягнуто 1 928 558,82 грн..

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимогОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним кредитного договору, компенсації завданих збитків та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилався, що вказані вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, передбачених ст.ст. 203, 215, 236 ЦК України підстав для визнання кредитного договору недійсним та нікчемним, немає

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим фактичним обставинам справи, дослідженим в судовому засіданні доказам та вимогам матеріального права з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З письмових доказів встановлено та сторонами не заперечується, що кредитний договір №08-038/212 підписаний повноважним представником банку та особисто ОСОБА_5, який після укладення договору приступив до його виконання, прийняв належним чином виконання банком свого обов'язку по наданню йому кредитних коштів, що свідчить про визнання ним взятих на себе договірних зобов'язань.

Відповідно до вимог статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностям банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу /генеральна ліцензія/. При цьому, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютні операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютної регулювання.

З досліджених судом доказів вбачається, що на час укладення кредитного договору з ОСОБА_5 банк діяв на підставі Банківської ліцензія № 5, виданої Національним банком України Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 п.п.5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Дозволу № 5-2 та додатку до Дозволу № 5-21, де зазначено перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк». Право сторін визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті визначено також вимогами ст. 524 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів, роз'яснено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

За таких обстави та враховуючи, що у Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» наявна відповідна ліцензія на проведення операцій в іноземній валюті, помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що укладений між сторонами кредитний договір №08-038/212 в іноземній валюті є нікчемним з підстав повної невідповідності нормам законодавства і суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог .

Крім того, за правилами ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Доказів того, що укладений кредитний договір з моменту його укладення був спрямований на порушення конституційних прав і свобод ОСОБА_5, знищення, пошкодження його майна, незаконне заволодіння ним, суду не було надано.

Доводи представника апелянта з даного приводу є його оціночними судженнями та міркуваннями з приводу існуючої системи законодавства, яка регулює ринок надання фінансових послуг та її взаємозв'язку і узгодженості з іншими нормативними актами.

Стосовно доводів апеляційної скарги про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору з підстав його укладення внаслідок введення в оману позичальника ОСОБА_5, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Розпорядившись своїми правами на власний розсуд, апелянт не надав суду належних доказів та не навів достатніх обґрунтувань, які саме обставини, що перешкоджали вчиненню правочину, були замовчані чи заперечені банком при укладенні договору, у відповідності до ст. 230 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги в цій частині стосуються незгоди відповідача зі змістом положень договору, посиланням на їх несправедливість, проте, не свідчать про існування обставин, які перешкоджали вчиненню правочину, однак були заперечені чи замовчані при укладенні договору.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: