Справа № 367/3355/15-ц Головуючий у І інстанції Шестопалова Я. В.
Провадження № 22-ц/780/824/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 24.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Воробйової Н.С., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

встановила :

у травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу мотивуючи свої вимоги тим, що вона 24 грудня 2002 року була прийнята на посаду заступника головного лікаря з медичної частини Дочірнього підприємства «Санаторій Україна», Закритого Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця», який 06.01.2015 року було реорганізовано у Дочірнє підприємство «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця».

19.11.2014 року згідно з наказом №218-к від 18.11.2014 року вона була призначена виконувачем обовязків головного лікаря. Свої посадові обовязки завжди виконувала добросовісно та професійно, неодноразово була нагороджена подяками та відзнаками про, що свідчать записи у трудовій книжці.

21 та 22 січня 2015 року, у звязку з неналежним виконанням своїх обовязків головним лікарем ОСОБА_3, а саме за порушення в організації харчування хворих, вона, як голова Харчової ради разом із завідуючим виробництвом ОСОБА_4 та медичною сестрою з дієтичного харчування ОСОБА_5 звернулися з заявою до голови ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» ОСОБА_6

02.02.2015 року в усному порядку її повідомили про звільнення з займаної посади, а також ОСОБА_7 та невідомі особи безпідставно опечатали її кабінет, де знаходились історії хвороб хворих відділення реабілітації, її особисті речі та грошові кошти. Так як підставу для звільнення їй не повідомили та у звязку з відсутністю в її діях, під час виконання службових обовязків, будь-яких порушень вона відмовилася підписувати наказ про звільнення та звернулася з заявою до Прокуратури м. Ірпеня про порушення своїх прав.

З наказом про звільнення з роботи її ознайомлено не було та копію наказу їй не видано. Вважала, що такі дії відповідача є порушенням вимог ст. 47 КЗпП України, відповідно до якої, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

17.03.2015 року вона звернулася листом із заявою до головного лікаря ДП «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» ОСОБА_8 про надання довідки по заборгованості із заробітної плати, наказів про прийняття та звільнення з роботи.

19.03.2015 року ДП «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» отримало її лист, але до теперішнього часу ніякої відповіді не отримувала. Посадові обовязки виконувала без порушень, згідно до правил внутрішнього розпорядку, про що свідчить відсутність будь-якого колективного розгляду таких порушень.

Враховуючи вищевикладене просила суд, поновити її на посаді заступника головного лікаря з медичної частини Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця».

Крім того, зазначила, що оскільки її було звільнено без законних підстав, просила суд відповідно до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення її на роботі виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, сума якого на день подання позову до суду складає 20680 грн. 88 коп., та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., оскільки відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя, що спричинило їй моральні страждання. Так, вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя.

Крім того, вона являється кандидатом медичних наук, та з лютого місяця 2015 року не має можливості влаштуватися на роботу. Всі зазначені моральні страждання нанесенні їй незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитись на стані її здоровя. Завдана їй моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі та гідності, ігноруванням її прав, втратою, а тому з урахуванням неправомірних дій відповідача, а тому вважала цілком розумною та обґрунтованою суму завданої їй моральної шкоди.

Позивач декілька разів збільшувала свої позовні вимоги та в останній редакції позовних вимог від 02 вересня 2015 року просила поновити її на посаді заступника головного лікаря з медичної частини Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця» та стягнути з Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (станом на 02 вересня 2015 року 146 днів вимушених прогулів) у розмірі 42 526 грн. 88 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., судовий збір за відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 листопада 2015 року і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, суд першої інстанції повинен був виходити з характеру проступку, обставин, за яким його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обовязків. При цьому, суд повинен був установити не тільки факт невиконання працівником обовязку, який виходить до кола його трудових обовязків, а й можливість виконання ним зазначеного обовязку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного звязку між невиконанням працівником трудових обовязків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Також, апелянт, зазначає, що судом першої інстанції було встановлено, що порушення позивачем своїх трудових обовязків полягала у не складанні та поданні ним медичного звіту за 2014 рік, всупереч наказу головного лікаря від 14.01.2015 року, що у свою чергу, призвело в подальшому до не подання документів на акредитацію підприємства та як наслідок санаторій не зможе приймати до себе на лікування та оздоровлення населення до отримання наступного акредитаційного сертифікату.

Суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що відповідач правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства застосувало до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, не встановивши, чи була спричинена шкода підприємству за вчинення проступку, що призвело до накладення дисциплінарного стягнення, та наявність шкідливих наслідків і їх причинний звязок з допущеними позивачем порушеннями.

Крім того, апелянт, вказує на те, що судом першої інстанції зазначено, що обовязковою умовою акредитації є подання заяви та переліку документів, в тому числі й звіту про медичні кадри та звіту закладу про лікувальну роботу та фармацевтичну діяльність, за два місяці до закінчення попередньої акредитації.

09 липня 2012 року відповідачу був виданий акредитаційний сертифікат вищої категорії терміном до 27 червня 2015 року. Таким чином, заява на акредитацію мала бути подана відповідачем до 26 червня 2015 року.

Відповідно до листа ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 12.08.2015 станом на 12.08.2015 року акредитаційний сертифікат відповідачу не виданий, а звільнили позивача за 2,5 місяці до кінцевої дати подання звіту 26.04.2015 року.

Також, суд не звернув уваги на службову записку позивача від 15.01.2015 року про неможливість підготувати повний медичний звіт за 2014 рік у звязку з тим, що бухгалтерія відповідача не надає даних з фінансово економічних питань, яку він передав керівнику відповідача через лікаря ОСОБА_9

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилось, те що в наказі про звільнення позивача від 02.02.2015 року №41-к не зазначено за яке саме одноразове грубе порушення позивача звільнено, також відсутнє посилання на погодження голови правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», яке викладено в листі від 02.02.2015 року № б/н.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України, від 18 грудня 2009 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначене рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 грудня 2002 року ОСОБА_2 була прийнята на посаду заступника головного лікаря з медичної частини ДП «Санаторій «Україна»», що підтверджується наказом № 125-к від 24.12.2002 року.

Наказом ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 13.11.2014 року № 102 головного лікаря ДП «Санаторій «Україна»» ОСОБА_10 позивача було звільнено на підставі ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору.

Встановлено, що згідно наказу в.о. голови правління Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 17.11.2014 року №104-к «Про призначення директора ДП «Санаторій Україна» ОСОБА_3 з 17 листопада 2014 року призначили на посаду директора Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» за контрактом, з правом першого підпису на всіх документах (а.с.67).

Відповідно, до наказу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 04.12.2014 року №110-к «Про призначення головного лікаря ДП «Санаторій Україна»» ОСОБА_3 з 05.12.2014 року призначено на посаду головного лікаря Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», за контрактом, з правом першого підпису на всіх документах (а.с.68).

Після призначення головним лікарем ОСОБА_3 працівники підприємства, зокрема й ОСОБА_2, ОСОБА_11, яка була головним бухгалтером, ОСОБА_12 була головним економістом відмовились від виконання своїх посадових обовязків. Про що головним лікарем ОСОБА_3 було складено відповідний акт (а.с.59).

26.12.2014 року головою правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» листом № 02-1-6/1245 було повідомлено всі санаторії, в тому числі ДП «Санаторій «Україна»» про надання щорічної звітності, відповідно до графіку, за яким санаторію «Україна» необхідно було подати звітність до 27 січня 2015 року.

Як встановлено судом даний лист доведено до відому ОСОБА_2

Крім того 14 січня 2015 року головним лікарем ОСОБА_3 видано наказ № 03-організаційний від 14.01.2015 року «Про представлення на ознайомлення медичного звіту за 2014 рік» згідно якого наказано заступнику головного лікаря з медичної частини ОСОБА_2 підготувати та надати головному лікарю ОСОБА_3 для ознайомлення звіт за 2014 рік по медичній частині до 30 січня 2015 року (а.с. 62). З даним наказом ОСОБА_2 ознайомлена, про що свідчить її підпис на наказі.

Крім того, наказом головного лікаря від 21.01.15р. №33-організаційний заступнику головного лікаря ОСОБА_2 було винесене дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне виконання своїх посадових обовязків та недостатній контроль за підлеглими працівниками, відсутністю на нарадах та на підставі актів. Від ознайомлення з даним наказом ОСОБА_2 відмовилась про що свідчить відповідна відмітка (а.с.101).

02.02.2015 року провідним юрисконсультом підприємства ОСОБА_13 на імя головного лікаря ОСОБА_3 було надано доповідну записку від 02.02.2015 року з приводу невиконання ОСОБА_2 своїх посадових обовязків, щодо підготовки медичної звітності для акредитації санаторію, що спричинило грубе порушення трудового законодавства про що було складено акт № 1 «Про відмову від надання пояснень» (а.с.70).

Як вбачається з акту №1 від 02.02.15р. «Про відмову від надання пояснень» підписаний головним лікарем ОСОБА_3, провідним юрисконсультом ОСОБА_13, провідним інженером ОСОБА_14, даний акт складений про те, що станом на 02.02.15р. заступником головного лікаря ОСОБА_2 не було виконано наказ головного лікаря №03-організаційний «Про представлення на ознайомлення медичного звіту за 2014 рік» та свої прямі, передбачені п.п.1.2, 2.2.10, 2.2.15, 2.2.25, 2.2.28, 4.1.5, 4.1.7, 4.1.10, 7.2.1.1 посадової інструкції, посадові обовязки, щодо ведення, складання та подання медичної звітності за 2014 рік до вищого керівництва та щодо підготовки документації для отримання санаторієм акредитації в МОЗ України. З приводу викладених в акті обставин ОСОБА_2 було запропоновано надати свої пояснення, від чого вона відмовилась без пояснення причин (а.с.69).

Відповідно до наказу від 02.02.2015 року за №41-к «Про звільнення ОСОБА_2С.», ОСОБА_2 звільнили з посади заступника головного лікаря з медичної частини з 02.02.2015 року, у звязку із одноразовим грубим порушенням трудових обовязків, п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України та виплатили їй компенсацію за невикористані дні відпустки у кількості 19 календарних дні за період роботи з 24.12.2013р. по 02.02.2015р., підставами звільнення були: доповідна записка провідного юрисконсульта ОСОБА_13 та акт про відмову від надання пояснень (а.с.45).

Також встановлено, що 02.02.15р. позивачку було усно ознайомлено з наказом №41-к про її звільнення, запропоновано отримати копію цього наказу під підпис, однак вона відмовилась підписувати та отримувати наказ. Як вбачається з наданих представником відповідача доказів, у звязку з відмовою позивачки отримати копію наказу, вказаний наказ 04.02.15р. було направлено на адресу позивачки поштою (а.с. 46-47, 137-138). Разом із тим ОСОБА_2 відмовилась від отримання поштою наказу про своє звільнення.

Крім того, трудові обовязки позивача ОСОБА_2 визначаються посадовою інструкцією заступника головного лікаря відповідно до п.1.2 Посадової інструкції заступник головного лікаря з медичної частини ОСОБА_2 підпорядковується безпосередньо головному лікарю ДП «Санаторій «Україна».

Встановлено, що до посадових обовязків позивача входило ведення, складання та подання щорічної медичної звітності. Втім, позивачкою ОСОБА_2 не було складено та подано медичний звіт за 2014 рік, всупереч наказу головного лікаря від 14.01.15р., що є порушенням її посадових обовязків.

Крім того, щорічна медична звітність є базою для підготовки і подання документів до акредитаційної комісії при МОЗ України для отримання акредитаційного сертифікату про присвоєння категорії.

09 липня 2012 року ДП «Санаторій «Україна» був виданий акредитаційний сертифікат вищої категорії терміном до 27 червня 2015 року.

Відповідно до порядку акредитації закладів здоровя, затверджену постановою Кабінету Міністрів У країни від 15.07.1997 року №765 акредитації підлягають всі заклади охорони здоровя, в тому числі санаторно-курортні заклади, які проводяться кожні 3 роки.

Обовязковою умовою акредитації є подання заяви та переліку документів, в тому числі й звіту про медичні кадри та звіту закладу про лікувальну роботу та фармацевтичну діяльність, за 2 місяці до закінчення попередньої акредитації.

Крім того, як вбачається із вищевказаного порядку у разі відмови в акредитації санаторій зможе подати наступну заявку лише через рік після прийняття рішення про таку відмову, а отже не зможе приймати до себе на лікування та оздоровлення населення до отримання наступного акредитаційного сертифікату.

Таким чином санаторій для забезпечення своєї діяльності мав своєчасно подати заявку на акредитацію до акредитаційної комісії з переліком документів, визначених порядком затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №765, в тому числі медичну звітність за останні 3 роки.

Як вбачається з листа Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 12 серпня 2015 року №02-1-6/726 заступника голови правління начальника управління організації медичного забезпечення медичний звіт за 2014 рік, дані якого беруться за основу для формування документів для проходження акредитації ДП «Санаторій «Україна»» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» не здав, акредитаційний сертифікат поновлено не було.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що бездіяльність позивача ОСОБА_2 та невиконання нею своїх посадових обовязків, призвело до несвоєчасного складання медичної звітності за 2014 рік, та в подальшому призвело до неподання документів на акредитацію підприємства.

Позивачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що вона не виконала свої посадові обовязки та й зокрема наказ головного лікаря від 14.01.2015 року з поважних причин, та обставини на які вона посилалась, зокрема не надання їй бухгалтерією підприємства первинних даних та економічно-бухгалтерських показників для складання медичного звіту, не знайшли своє підтвердження у засіданні.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та узгоджуються з вимогами закону з огляду на наступне.

Згідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.

Згідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40,41 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами.

Аналізуючи зміст п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України та п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», можна дійти висновку, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених на підставі п.1 ст.41 КЗпП України, судам необхідно зясовувати, чи мало місце порушення працівником своїх трудових обовязків, перевіривши коло цих обовязків та визначивши, які саме обовязки з їх числа порушено працівником; у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору на підставах, визначених законом, та чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.147-1,148,149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

За змістом ч.2 п.27 указаної постанови, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обовязків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Звільнення позивача ОСОБА_2, проведено відповідачем із дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки після застосування до неї заходів дисциплінарного стягнення за неналежне виконання своїх посадових обовязків, не виконала покладені на неї посадовою інструкцією обовязки щодо ведення, складання та подання медичної звітності за 2014 рік.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді