УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року м. Мукачево Справа №303/3886/16-ц

2/303/1915/16

Номер рядка с.з. - 46

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області

про визнання незаконним та скасування рішення 13 сесії 7-го скликання ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області від 23.06.2016 року «Про передачу у власність земельної ділянки шляхом викупу, затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, що відчужується, затвердження ціни та інших істотних умов договору купівлі-продажу»,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Позивачем також подана заява про забезпечення позову, шляхом зупинення дії оспорюваного за предметом позову акту органу місцевого самоврядування до набрання законної сили рішення суду по справі, а також заборони відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, виготовлення документів на право приватної власності на землю, а також інші дії з метою виконання спірного рішення.

Заява обґрунтовуються доводами про існування загрози порушенню прав та інтересів позивача, які вимагають захисту шляхом забезпечення позову, так як у разі фактичного виконання оспорюваного рішення буде укладено явно протиправний договір купівлі продажу землі, що вимагатиме від позивача значних зусиль та часу для відновлення своїх порушених прав, шляхом звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним та скасування правовстановлюючих документів, що будуть видані третім особам на підставі незаконного рішення ОСОБА_2 міської ради. Крім того, одержані від реалізації спірної земельної ділянки кошти будуть використані органом місцевого самоврядування у невизначених напрямках, що завдасть шкоди міському бюджету.

Також позивач у тексті заяви наголосив на очевидній незаконності та неправомірності оспрюваного за предметом позову рішення.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та матеріали справи, суд констатує наступне.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Виходячи з аналізу даної норми закону, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити, і такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Перелік заходів забезпечення позову визначено в ст. 152 Цивільного процесуального кодексу України.

Розяснюючи вищевказані законодавчі положення, Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (надалі Постанова №9), зазначив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, законодавець чітко визначив, що обов'язок доказування покладається на сторін.

Доказування процесуальних фактів має деякі особливості, які дозволяють при певних обставинах розглядати доказування як обов'язок учасника процесу. Наприклад, якщо сторона клопоче про забезпечення позову, вона повинна довести наявність підстав для цього.

Частина четверта ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо необхідності задоволення заяви у вказаний вище спосіб слід констатувати, що заявником належним чином не обґрунтовано існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у цивільній справі, та те, що для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, тому подана заява є такою, що не підлягає задоволенню.

Посилання позивача на обставини щодо можливості укладення явно протиправного договору купівлі продажу, що вимагатиме від позивача значних зусиль та часу для відновлення своїх порушених прав, шляхом звернення до суду для визнання цього договору недійсним та скасування правовстановлюючих документів, що будуть видані третім особам на підставі оспорюваного незаконного рішення ОСОБА_2 міської ради, а також відносно того, що одержані від реалізації спірної земельної ділянки будуть використані органом місцевого самоврядування у невизначених напрямках, що завдасть шкоди міському бюджету є лише припущеннями позивача, без будь якого доказового підґрунтя для таких висновків.

Інші аргументи та доводи позивача зводяться лише до твердження про неправомірність оспорюваного за предметом позову рішення та підстав для визнання його недійсним, і ці обставини будуть предметом судового дослідження у процесі судового розгляду справи.

Насамкінець, слід констатувати те, що позивачем не наведено обставини, які б свідчили про те, що у випадку набрання законної сили рішенням суду по даній справі неможливо буде його виконати, без існування заходів забезпечення позову, які просить застосувати заявник.

Таким чином, заява задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 8, 10, 11, 14, 60 151 - 153, 209-210 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.В. Кость