Справа № 367/3468/15-ц Головуючий у І інстанції Шестопалова Я. В.
Провадження № 22-ц/780/1797/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

29 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Лівінського С.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Коцюбинської селищної ради Київської області, 3-тя особа приватний нотаріус Рокитнянського районного нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання недійсним договору довічного утримання,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивував наступним:

Позивач з січня 2000 року до моменту реєстрації шлюбу, а саме 13 лютого 2010 року, проживав з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Попередній шлюб ОСОБА_5 був розірваний 15 квітня 1999 року, а передній шлюб позивача 17 жовтня 2001 року. Таким чином з того часу ні він ні ОСОБА_5 у іншому шлюбі не перебували, проживали разом, мали спільний бюджет та спільне господарство.

З метою придбання житлової квартири в смт. Коцюбинське 25 серпня 2005 року ними був укладений договір про дольову участь у будівництві житла № 155 з ТОВ «Облжитлобуд», згідно умов якого забудовник зобовязався збудувати та передати їм (дольовикам) у власність двокімнатну квартиру загальною площею 71,84 м2 за будівельним № 69 на 4-му поверсі у 8/9 поверховому 216-ти квартирному житловому будинку по вул. Пономарьова, 2-г (на даний час будинок № 2/2), в смт. Коцюбинське Київської області, а вони в порядку дольової участі зобов'язалися сплатити вартість будівництва житла на умовах цього договору. У відповідності до п. 2.3 договору загальна вартість квартири склала 230 966 грн. Зобов'язання в частині оплати вартості всієї квартири позивач виконав сам особисто. 21 лютого 2006 року він сплатив на користь ТОВ «Облжитлобуд» 110 000 грн. в рахунок оплати дольового внеску до договору № 155 від 25 серпня 2005 року. Крім того, в 2005 році він мав депозитний рахунок в ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», з якого 24 вересня 2006 року він зняв 123 568 грн. 31 коп. 02 жовтня 2006 року позивач сплатив ще 120 966 грн. на користь ТОВ «Облжитлобуд», загалом він сплатив - 230 966 грн.

Зазначав, що 12 березня 2011 року він та ОСОБА_5 отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 серії САЕ № 077139. При цьому у вказаному свідоцтві про право власності на нерухоме майно невірно зазначено, що форма власності на квартиру «приватна спільна часткова» із зазначенням частки кожного з них у розмірі 1/2. На думку позивача згідно сімейного законодавства у свідоцтві повинна бути зазначена спільна сумісна форма власності. Таке невірне зазначення форми власності порушує права позивача, оскільки за умови встановлення спільної сумісної власності на квартиру кожен із співвласників міг би розпоряджатися своєю власністю виключно з письмової згоди іншого співвласника.

28 травня 2012 року між ОСОБА_5 та її онукою ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, згідно умов якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 належну їй 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2, а остання зобов'язалася довічно утримувати ОСОБА_5

02 березня 2014 року ОСОБА_5 померла. 08 квітня 2014 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 із завою про прийняття спадщини після померлої дружини. Позивач вказував, що зазначений договір укладений всупереч вимогам законодавства України, оскільки згоди в усній чи письмовій формі на укладення його дружиною договору довічного утримання він не надавав, до березня місяця 2014 року йому не було відомо про укладення та існування такого договору.

З мотивів невірного визначення оспорюваним свідоцтвом про право власності виду спільної власності позивача та ОСОБА_5 на вказану квартиру та ненадання позивачем згоди на укладення ОСОБА_5 договору довічного утримання позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_2 серії САЕ № 077139 від 12 березня 2011 року та визнати недійсним договір довічного утримання від 28 травня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору довічного утримання від 28 травня 2012 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, скасувати і ухвалити в цій частині нове, яким позов задовольнити. Обґрунтував скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що підстави для визнання недійсним договору довічного утримання відсутні. Зазначає, що судом не взято до уваги доводи його позовної заяви. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та ОСОБА_5 існувала домовленість щодо набуття права на спірну квартиру саме у вигляді спільної часткової власності із визначенням часток співвласників у розмірі по ? кожному. Дана обставина була встановлена в ході розгляду справи, а також була підтверджена самим позивачем, який зазначив, що погодився із ОСОБА_5 щодо набуття права на квартиру саме у вигляді спільної часткової власності із визначенням часток співвласників. При цьому наявність такої домовленості знайшло своє документальне закріплення в укладеному ОСОБА_5 та позивачем договорі із забудовником квартири, в якому сторони визначили спільну часткову форму власності замовників будівництва на новобудову.

Оскільки чинними як на той час, так і на даний момент положеннями законодавства України, зокрема ст. 74 СК України та ст. 368 ЦК України, встановлено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу/чоловіком та жінкою під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, є їх спільною сумісною власністю у випадках, коли інше не встановлене договором між ними, зважаючи на наявність між ОСОБА_5 та позивачем домовленості щодо набуття майна саме у спільну часткову власність та закріплення цього в укладеному ними договорі про дольову участь у будівництві житла № 155 від 25 серпня 2005 року, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що набуття ОСОБА_5 та позивачем спірної квартири на праві спільної часткової власності відбулося у відповідності до вимог закону та волевиявлення співвласників. За таких умов правові підстави для визнання недійсним спірного свідоцтва про право власності на нерухоме майно відсутні.

Ст. 361 ЦК України передбачає, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Так як ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 за договором довічного утримання майно, що належало їй на праві спільної часткової власності, відсутність згоди позивача на укладання такого договору не вимагалася.

З наведеними висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими. Розглядаючи спір, суд першої інстанції належно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О.Журба

Судді: С.В.Лівінський

ОСОБА_6