АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 761/8642/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Піхур О.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді: - Ратнікової В.М.

суддів: - Борисової О.В.

- Соколової ВІ.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Мотивувала свою апеляційну скаргу тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що судом першої інстанції допущено підміну понять та зроблено безпідставний висновок про те, що володільцем за набувальною давністю є незаконний володілець, оскільки вказане твердження суперечить нормам цивільного законодавства. Суд невірно тлумачить положення ст. 344 ЦК України як такі, що не передбачають звернення до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю законного володільця. Зазначала, що вона добросовісно та правомірно володіла майном на законних підставах, а тому її позов підлягає задоволенню. Цитування судом в оскаржуваному рішенні положень пункту 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року стосуються порядку прийняття спадщини та не можуть бути застосовані, оскільки юридичний власник квартири ОСОБА_6 живий на момент розгляду справи. Крім того, ст. 20 ЦК України передбачено право особи обирати спосіб судового захисту на власний розсуд, що і було зроблено позивачем, а посилання в рішення суду на невірно обраний спосіб захисту є неправомірним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_7 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливими розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача та її представника, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що розпорядженням органу приватизації № 2101 від 05 травня 1993 року у приватну спільну сумісну власність ОСОБА_5 та її чоловіку ОСОБА_8, передано квартиру за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 45,5 м. кв.

Заявою від 09 січня 1998 року ОСОБА_5 надала свою згоду на реєстрацію у вищезазначеній квартирі ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

24 січня 1998 року між ОСОБА_5 та її донькою ОСОБА_10, яка діяла від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_6, було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_10 від імені сина прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1

Вказана квартира належала дарувальнику на праві власності: Ѕ частина на підставі Свідоцтва про вправо власності на житло, виданого відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району м. Києва 06.05.1993 року та Ѕ частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Третьою Київською державною нотаріальною конторою 20 січня 1998 року.

Станом на час розгляду справи, ОСОБА_5 зареєстрована в квартирі за адресою АДРЕСА_2, власником особового рахунку є ОСОБА_6.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може пред'являтися особою, яка володіє майном по волі власника та з його відома, та їй відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності на дане майно. Враховуючи, що ОСОБА_5 було відомо про виникнення права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 у її внука ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 24 січня 1998 року, яким вона ж сама подарувала спірну квартиру своєму онуку, проживає там з відома власника та за домовленістю з ним, а тому, відповідно до вимог ст. 344 ЦК України, відсутні підстави для визнання добросовісним заволодінням чужим майном.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_5 24 січня 1998 року подарувала малолітньому ОСОБА_6, від імені якого діяла мати ОСОБА_10, квартиру за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 45,5 кв.м., що підтверджується нотаріально посвідченим договором від 24 січня 1998 року.

Довідкою Комунального підприємства «Керуюча дирекція Шевченківського району» № 205 від 27 лютого 2015 року підтверджується, що ОСОБА_5 з 12 квітня 1963 року та по дату видачі довідки зареєстрована у вказаній квартирі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 посилалась на те, що з моменту укладення договору дарування від 24 січня 1998 року вона постійно проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_3, самостійно несе всі витрати по її утриманню та сплачує комунальні платежі. Будь-які інші особи в цій квартирі не проживають та не зареєстровані.

Також зазначає, що договір дарування було укладено без мети реальної передачі майна, а для настання інших юридичних наслідків, а саме: отримання дозволу від компетентного Органу опіки та піклування Російської Федерації на переїзд малолітнього ОСОБА_6 на постійне проживання до України. Одночасно, між сторонами було досягнуто домовленості, що перехід права власності є тимчасовим, до моменту досягнення внуком позивача повноліття, та протягом вказаного періоду ОСОБА_5 продовжуватиме проживати та користуватися подарованою квартирою.

Вважає, що її постійне проживання з моменту укладення договору в квартирі та відкрите володіння нею протягом десяти років є підставою для визнання за нею права власності на вказану квартиру за набувальною даністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Розуміючи під поняттям права володіння юридично забезпечену можливість фактичного панування особи над майном, для потреб статті 344 ЦК України моментом заволодіння майном варто вважати виникнення у особи можливості фактично панувати над чужим майном, поза волею та без відома законного власника, не знаючи про відсутність підстав для набуття права власності.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Підстави набуття права власності визначені главою 24 ЦК України.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, після дарування належної їй квартири внукові ОСОБА_6, з відома та за домовленістю з матір'ю малолітнього на той момент ОСОБА_6 - ОСОБА_10, яка діяла в інтересах сина, продовжила проживати в квартирі та користуватися нею.

Крім того, позивач підтвердила факт існування домовленості з відповідачем про оформлення, в подальшому, документів про перехід права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3, на ОСОБА_5.

Таким чином, з пояснень самої позивачки та досліджених судом доказів достовірно встановлено, що користуючись квартирою АДРЕСА_1 протягом тривалого часу, позивач достовірно знала, що вказана квартира належить на праві власності її внуку ОСОБА_6 та підстав для виникнення у неї права власності на дане майно без вчинення відповідних правочинів немає.

За змістом статті 344 ЦК України також можна зробити висновок, що не є підставою для набуття права власності за набувальною давністю володіння чужим майном на законних підставах, тобто на підставі договору, за погодженням з власником та з його відома і дозволу.

ОСОБА_5 користувалась квартирою АДРЕСА_1, з моменту її дарування з відома та дозволу власника, тобто, на законних підставах, про що сама зазначає в позовній заяві.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на правовідносини, що склалися з приводу користування позивачем спірною квартирою, не розповсюджують свою дію норми права щодо набуття права власності за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції допущено підміну понять та безпідставно зроблено висновок, що володілець за набувальною давністю є незаконним володільцем, а позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець, оскільки вказане суперечить нормам цивільного законодавства. при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, відповідно до вимог ст.. 344 ЦК України, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без титульного ( незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання, тощо, виключає застосування набувальної давності. З матеріалів справи вбачається, що позивачка зареєстрована в спірній квартирі з 1963 року, за власною волею подарувала її своєму онуку-відповідачу у справі, з його відома продовжує користуватись вказаною квартирою.

Доводи апеляційної скарги щодо обставин та мотивів укладення нею договору дарування спірної квартири від 24 січня 1998 року, не мають правового значення для вирішення позовних вимог про набуття позивачем права власності на вказану квартиру на підставі ст. 344 ЦК України за набувальною давністю.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: