У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 16 березня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоМартинюка В.І., суддів:ика відповідача Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,Іваненко Ю.Г., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на квартиру, стягнення вартості речей, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2015 року, в с т а н о в и л а: У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що з квітня 2004 року по жовтень 2014 року він з відповідачкою проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. За спільно зароблені в Республіці Мальта кошти ними 25 жовтня 2007 року придбано квартиру АДРЕСА_1, яку було оформлено на відповідача у зв'язку із його перебуванням на час укладення договору за кордоном, а після повернення в Україну вони здійснили ремонт квартири та стали проживати у ній. Посилаючись на те, що відповідачка з жовтня 2014 року перешкоджає йому у користуванні спірною квартирою та заперечує його право на неї, просив встановити факт проживання однією сім'єю, визнати за ним право власності на Ѕ частини спірної квартири, стягнути вартість речей, що знаходяться у квартирі, вселити його та усунути перешкоди у користуванні спірним житлом. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 липня 2015 року позов задоволено частково. Ухвалено встановити факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу з лютого 2006 року по жовтень 2014 року. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судового збору. В задоволенні решти вимог позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано та ухвалено в цій частині нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на квартиру. Вирішено питання про стягнення судового збору. В решті рішення суду залишено без змін. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій і направити справу на новий судовий розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт проживання однією сім'єю з відповідачкою, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, а також його участь у придбанні спірної квартири. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення вартості речей побутового вжитку та інших матеріальних цінностей у розмірі 32 687 гривень, вселення та усунення перешкод у користуванні спірним житлом, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю та визнання за позивачем права власності на Ѕ частини спірної квартири та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання з відповідачкою однією сім'єю, ведення спільного господарства, побуту та бюджету в період придбання спірної квартири. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Для поділу набутого під час фактичних шлюбних відносин майна встановлюється факт спільного проживання однією сім'єю відповідно до ст. 234 ЦПК України, ст. 74 СК України. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Згідно зі ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. На підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою позивачем надано докази, що ними за спільні кошти зроблено ремонт, сплачувались комунальні послуги за користування спірною квартирою. Крім того, відповідачкою 29 жовтня 2012 року складено заповіт, згідно з яким вона заповіла спірну квартиру на ім'я позивача, а також видано довіреність, якою уповноважено останнього та ОСОБА_9 (батька відповідачки) управляти та розпоряджатися транспортним засобом. Дослідивши надані у справі докази, врахувавши відсутність між сторонами договірних відносин щодо найму спірної квартири та недоведеність перебування відповідачки у шлюбних відносинах з громадянином Мальти (на що вона посилалась як на спростування заявлених позовних вимог), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з лютого 2006 року по жовтень 2014 року. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що показаннями свідків не підтверджено факт проживання однією сім'єю, проте, надавши перевагу доводам відповідача, апеляційний суд у порушення ст. 303 ЦПК України не звернув уваги, що матеріали справи містять інші докази в обґрунтування заявлених вимог, яким апеляційний суд у порушення ст. 212 ЦПК України не надав належної оцінки. За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. Матеріали справи не містять доказів придбання спірної квартири за особисті кошти відповідачки, а тому відповідно до ст. 74 СК Українимайно, набуте ними за час спільного проживання, належить чоловіку та жінці на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України. Встановивши, що набуте під час проживання сторін однією сім'єю майно є спільною сумісною власністю, яке підлягає поділу, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про визнання за позивачем права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Висновок апеляційного суду про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання з відповідачкою однією сім'єю в період придбання спірної квартири, є помилковим та таким, що не узгоджується з матеріалами справи та наданими доказами, у зв'язку з чим рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення вартості речей, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою до апеляційного суду не оскаржувалось, а тому касаційне провадження в цій частині підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 4 ст. 328 ЦПК України. Керуючись ст. ст. 328, 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту проживання одією сім'єю та визнання права власності скасувати, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 липня 2015 року в цій частині залишити в силі. Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на квартиру, стягнення вартості речей, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою в частині відмови у задоволенні позову про стягнення вартості речей, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою- закрити. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий В.І. Мартинюк Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.В. Попович Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М. Ситнік