Головуючий суду 1 інстанції - Суський О.І.
Доповідач - Фарятьєв С.О.
Справа № 433/432/14-ц
Провадження № 22ц/782/142/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді - Фарятьєва С.О.

суддів: Коновалової В.А., Луганської В.М.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 17 квітня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, обґрунтовуючи його тим, що згідно рішення Троїцького районного суду Луганської області від 3 грудня 2009 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1.

Між нею та відповідачем було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу вищевказаної квартири разом з господарськими будівлями та спорудами, у зв'язку з чим вона передала йому домовлену суму за придбання цього нерухомого майна у розмірі 19 000 грн., а він в свою чергу передав їй усі правовстановлюючі документи на квартиру, про що 20 лютого 2014 року було складено відповідну розписку.

Однак оформити укладений між ними правочин у нотаріальному порядку вони можливості не мають, оскільки оригінал відповідного правовстановлюючого документу на домоволодіння відсутній, а Троїцьке КП БТІ Луганської області не наділено повноваженнями щодо видачі дублікату відповідного правовстановлюючого документу, що позбавляє її можливості узаконити укладений між нею та відповідачем правочин.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд визнати за нею право власності на вищевказану квартиру, разом з господарськими будівлями та спорудами і визнати за нею право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування цього житлового будинку.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 17 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, а також право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку).

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову позивачці у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Заперечень на апеляційну скаргу до матеріалів справи не надійшло.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про місце та час судового засідання повідомлений належним чином, у своїй письмовій заяві просив суд розглянути справу без його участі.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

У статті 55 Конституції України закріплено положення про те, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а ч.2 ст. 124 Конституції України передбачає що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спор щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України.

У відповідності із вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

В силу ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки, суд першої інстанції виходив із того, що вона домовилась з відповідачем щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними доказами, і фактично відбулося повне виконання правочину. Даний правочин відповідає дійсній волі сторін, однак підстави для нотаріального посвідчення вказаного правочину відсутні з незалежних від позивачки обставин і вказаний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивачки може бути предметом захисту у судовому порядку, крім того, набуваючи право власності на квартиру у житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, позивачка також набуває право власності і на відповідну земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння.

Проте з такими висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Судом встановлено, що рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 3 грудня 2009 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8).

Зазначена квартира була зареєстрована за ОСОБА_2 у вставленому законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Троїцького комунального підприємства бюро технічної інвентаризації від 25.12.2009 року, номер витягу 24917485 (а.с. 9)

На ім'я ОСОБА_2 було виданого також державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_1, площею 0,1105 га., на якій розташоване вищевказане нерухоме майно (а.с.13).

20 лютого 2014 року ОСОБА_2 у простій письмовій формі склав розписку, згідно якої продав належне йому на праві власності нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3 за суму 19 000 грн. (а.с.48).

Проте складена між сторонами розписка від 20 лютого 2014 року, на яку посилається позивачка, договором купівлі-продажу ані за змістом ані за формою не є.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

В силу ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно вимог ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання такого договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

З матеріалів справи вбачається, що правочин купівлі-продажу належного ОСОБА_2 на праві власності вищевказаного нерухомого майна між ним та ОСОБА_3, не укладався, у нотаріальному порядку не посвідчувався і з вимогами, у порядку ст. 220 ЦК України, про визнання договору дійсним позивачка до суду не зверталась.

Постановляючи своє рішення суд першої інстанції фактично затвердив перехід права власності на нерухоме майно від ОСОБА_2 до ОСОБА_3, реалізувавши таким чином повноваження, які згідно з чинним законодавством України відносяться до компетенції нотаріальних органів.

Крім того, при укладанні договору купівлі-продажу житла необхідно визначитись і з земельною ділянкою для його обслуговування. Суттєвою умовою є кадастровий номер земельної ділянки. Право власності на земельну ділянку посвідчене відповідним актом.

З матеріалів справи вбачається, що будинок, в якому розташована вищезазначена квартира є двоквартирним. Спірна квартира та підсобні споруди розташовані на земельній ділянці, яка належить відповідачу. Жодних домовленостей, відносно земельної ділянки, сторони по справі між собою не досягали.

Тому безкоштовна передача земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно, від однієї особи до іншої є незаконним.

Однак суд першої інстанції на зазначені положення закону певної уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин і не врахував, що підстави для визнання права власності на вищевказане нерухоме майно за позивачкою, відсутні.

Крім того, відповідно до ст. ст. 2, 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і п. 1 ст. 46 Конвенції рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Тому заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування власністю, зазначене положення висвітлено в рішенні «Гайдук та інші проти України» (ухвала щодо прийнятності від 02 липня 2002 року).

Отже, керуючись принципом restitutio in integrum, що полягає у відновленні настільки, наскільки це можливо, попереднього стану, який позивач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї відносно нього, судова колегія доходить висновку про наявність підстав для задоволення законних вимог позивача.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що у даному випадку судом першої інстанції при розгляді вказаної справи було допущено порушення норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають вимогам закону і обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Згідно зі ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та прийняттям по справі нового рішення про відмову позивачці у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2. ч.1. ст.307, ст. ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 17 квітня 2014 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів після його проголошення.

Головуючий:

Судді: