АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Качана В.Я.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, та процентів за користування ними, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нікчемного правочину недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року,

встановила:

01 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 80 000 грн., отриманих на виконання попереднього договору довічного утримання. В подальшому позивач збільшила розмір позовних вимог та просила стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування коштами, отриманими на підставі попереднього договору довічного утримання в сумі 26 564 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року вказану позовну заяву було залишено без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.207 ЦПК України.

06 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просив визнати нікчемний попередній договір довічного утримання від 09.10.2014 р. недійсним.

Посилався на ті підстави, що попередній договір довічного утримання від 09.10.2014 р., за умовами якого він зобов'язується у майбутньому передати позивачу у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом укладення договору довічного утримання, а остання зобов'язується забезпечувати його утриманням довічно, не був посвідчений нотаріально, а тому є нікчемним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року зустрічний позов задоволено. Визнано нікчемний попередній договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 жовтня 2014 року, недійсним. Застосовано наслідки недійсності правочину та зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 одержані ним на виконання цього правочину кошти в розмірі 80000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року змінити. В частині застосування наслідків недійсності правочину рішення суду скасувати, в іншій частині - залишити без змін.

Свої доводи мотивує тим, що ОСОБА_2 жодних грошових коштів в рахунок виконання попереднього договору довічного утримання від ОСОБА_1 не отримував і не збирався їх отримувати, оскільки не мав на меті укладати такий договір. При цьому посилання на покази свідка ОСОБА_5, яка представлялась працівником пенсійного фонду та наполягала на підписанні документів з метою отримання матеріальної допомоги, є безпідставними. Належних доказів того, що позивач передала, а відповідач отримав грошові кошти в сумі 80 000 грн. суду надано не було. Рукописний текст в оригіналі оспорюваного договору вписаний різними кольорами. Відповідно до пояснень відповідача, йому надали на підпис три примірника якогось документа, пообіцявши при цьому допомогу від пенсійного фонду. Пункт договору, який передбачає нібито отримання грошових коштів, не відповідає вимогам закону. Судом також було відмовлено у допиті ОСОБА_2 в якості свідка.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09 жовтня 2014 року ОСОБА_2 ( відчужувач) та ОСОБА_1 (набувач) було підписано попередній договір довічного утримання (а.с.3).

За умовами вказаного договору відчужувач зобов'язується у майбутньому в порядку та на умовах, визначених попереднім договором, передати набувачеві шляхом укладення договору довічного утримання у власність квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно. Сторони дійшли згоди, що основний договір має бути укладений до 10.11.2014 р. На момент підписання попереднього договору відчужувач отримав від набувача грошові кошти в якості матеріального забезпечення в сумі 80 000 грн. (п.6 цього договору).

Згідно ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, − у письмовій формі.

Відповідно до ст.745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Вимоги щодо форми договору сторонами дотримано не було.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Суд першої інстанції, правильно встановивши, що спірний договір є нікчемним, помилково визнав його недійсним, адже відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України недійсність нікчемного правочину встановлена законом, а тому визнання його недійсним судом не вимагається.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» дано роз'яснення, що у разі, якщо під час розгляду судом спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного буде встановлено, що правочин є нікчемним, суд в мотивувальній частині рішення повинен констатувати факт нікчемності такого правочину, а в резолютивній - відмовити в позові про визнання правочину недійсним. Якщо одночасно позивачем заявлено вимогу про застосування наслідків недійсного правочину, то вона у разі встановлення нікчемності правочину або визнання його недійсним підлягає задоволенню.

Також роз'яснено, що за змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Відповідно до принципу диспозитивності ( ст.11 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб і в межах заявлених ними вимог.

Відповідно до положень ч.5 ст.216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_2, вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину заявлено не було.

Застосувавши наслідки недійсності нікчемного правочину за таким позовом та зобов'язавши ОСОБА_2 повернути одержані ним на виконання цього правочину кошти в розмірі 80 000 грн., суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального право або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Допущенні судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 317, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нікчемного правочину недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/3658/2016 Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко І.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М