У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Євтушенко О.І., Леванчука А.О.,
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом прокурора Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору іпотеки недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року прокурор Святошинського району м. Києва звернувся до суду в інтересах держави в особі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва») до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати недійсним договір іпотеки укладений 23 червня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, щодо передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований в реєстрі за №860. Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_8 на користь територіальної громади міста Києва в особі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації об'єкт нерухомого майна, а саме згаданої квартири, вартістю 405 тис. грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 вересня 2015 року позовні вимоги прокуратури Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки укладений 23 червня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., зареєстрований в реєстрі за № 860. Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_8 на користь територіальної громади міста Києва в особі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації об'єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1, вартістю 405 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що наявність підстав для звернення з позовом в інтересах держави в особі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації і КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» заступником прокурора Святошинського району м. Києва ніяким чином не обґрунтована ні при подачі позовної заяви, ні під час розгляду справи. Разом з цим апеляційний суд зауважив, що до участі у справі не залучено представницький орган територіальної громади м. Києва - Київська міська рада.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» затверджений перелік майна підприємств, установ та організацій, яке передано до сфери управління Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. Згідно додатку №8 до зазначеного розпорядження до переліку майна, яке віднесено до сфери управління Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації включений і будинок № 30 по вул. Зодчих у м. Києві .

Розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 25лютого 2011 року № 106 «Про закріплення майна, що передане до сфери управління Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації» за КП«Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» закріплено на праві господарського відання без права розпорядження майно, що передано до сфери управління Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. В додатку №1 до зазначеного розпорядження вказано згаданий житловий будинок.

Відповідно до ордера № НОМЕР_2 від 11 серпня 1970 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 27 липня 1970 року № 1897, ОСОБА_11 була надана квартира АДРЕСА_1 на сім'ю, до складу якої входили: ОСОБА_12 - дружина, ОСОБА_13 - син (а.с. 6, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів від 09 листопада 1981 року № 1263/16, особовий рахунок на спірну квартиру було переоформлено на ОСОБА_12 (а.с. 7, т. 1), яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14, т. 1).

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року за позовом КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» ОСОБА_13 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі № АДРЕСА_1.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказана квартира була оформлена на праві власності за ОСОБА_6 Відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені на підставі свідоцтва про право власності від 11 грудня 2007 року, виданого Святошинською районною у м. Києві радою, на підставі розпорядження Святошинської районної у м. Києві державною адміністрації №3082 від 11грудня 2007 року(а.с. 10-11, 22, т. 1).

23червня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_7 (позикодавець) передав ОСОБА_6 (позичальник) грошові кошти у сумі 310 тис.грн, а остання зобов'язувалась повернути вказані грошові кошти та сплатити відсотки за користування позикою у розмірі 5% щомісячно від суми позики. За умовами п. 4 Договору позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму позики до 23грудня 2014 року єдиним платежем (а.с.47, т. 1).

Відповідно до п.п. 12, 13 договору позики якщо позичальник не поверне суму позики та/або прострочить сплату грошових сум, у строки встановлені п. 5, позикодавець має право, починаючи з наступного дня, пред'явити цей договір до стягнення. Позикодавець має право звернути стягнення на будь-яке майно позичальника, дотримуючись вимог чинного законодавства України.

Згідно з п. 17 цього договору сторони домовились про те, що виконання зобов'язання за договором позики забезпечується заставою, а саме іпотекою належного на праві власності Позичальнику нерухомого майна, реєстраційний номер якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: НОМЕР_1.

23червня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., відповідно до якого ОСОБА_6 (іпотекодавець) передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання перед ОСОБА_7 (іпотекодержателем) за договором позики від 23 червня 2014року(а.с. 49-55, т. 1).

Відповідно до п. 1.2.1 предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1. Пунктом 3.3.2 цього договору передбачено прийняття іпотеки у власність, у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом цього договору іпотеки.

Пунктом 1.1. договору іпотеки від 23 червня 2014 року встановлено, що іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання перед іпотекодержателем та договором позики, укладеного сторонами 23 червня 2014 року у письмовій формі на суму 310 тис. грн строком повернення 23 грудня 2014 року та сплатою процентів за користування позикою.

У пункті 1.9. договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець засвідчує та заявляє, що він на законній підставі володіє предметом іпотеки. Передане в іпотеку нерухоме майно належить йому на праві особистої приватної власності, зареєстроване у встановленому законом порядку, може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернутостягнення.

05березня 2015 року між ОСОБА_7, який діяв на підставі договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. від 23 червня 2014 року за реєстровим номером 860 та на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» від імені власника ОСОБА_6, та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, згідно якого останній придбав у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 і відповідно зареєстрував право власності на дану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.105-108, 109, т. 1).

Перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок, встановлено статтею 228 ЦК України.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Також при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України повинна враховуватись вина сторін або однієї з них у намірі порушити публічний порядок.

Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (ч. 2 ст. 11 Закону № 280/97-ВР).

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» від 15 січня 1999 року № 401-XIV(далі - Закон № 401-XIV) передбачено, що місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Згідно з ч. 1 статті 10-1 Закону № 401-XIV виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві.

Частиною 1 статті 10-1 Закону № № 401-XIV передбачено, що питання організації управління районами в місті Києві належать до компетенції Київської міської ради і вирішуються відповідно до Конституції, цього та інших законів України, рішень міської ради про управління районами міста.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» 09 квітня 1999 року № 586-XIV ( далі - Закон № 586-XIV) місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Згідно з ст. 14 Закону № 586-XIV, місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами. Кабінет Міністрів України в межах, визначених законами України, може передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня. Передача місцевим державним адміністраціям повноважень інших органів супроводжується передачею їм відповідних фінансових, матеріально-технічних та інших ресурсів, необхідних для здійснення цих повноважень.

Статтею 15 Закону № 586-XIV передбачено, що в управлінні відповідних місцевих державних адміністрацій перебувають об'єкти державної власності, передані їм в установленому законом порядку. У разі делегування місцевим державним адміністраціям районними чи обласними радами відповідних повноважень в їх управлінні перебувають також об'єкти спільної власності територіальних громад.

Місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль, зокрема, за охороною пам'яток історії та культури, збереженням житлового фонду (п. 4 ст. 16 Закону № 586-XIV).

Відповідно до п. 1.1 розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 31 грудня 2013 року № 820 «Про затвердження Регламенту Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації» зазначено, що районна в місті Києві державна адміністрація здійснює виконавчу владу на території Святошинського району міста Києва відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та за дорученням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування», іншими актами законодавства або рішеннями Київської міської ради.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки та витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому апеляційний суд залишив поза увагою, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, якій майно передано в управління належним органом - Київською міською державною адміністрацією, має право як уповноважений власником орган вимагати поновити свої порушені права на підставі ст. 388 ЦК України.

При цьому апеляційним судом не враховано, що укладення оспорюваного договору іпотеки свідчить про порушення прав осіб у яких майно перебуває в управлінні та на балансі, а тому позивачі в особі яких подано даний позов є належними.

Прокуратурою Святошинського району м. Києва подано даний позов в інтересах держави відповідно до положень ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», оскільки підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку жодним чином не перевірив підстав заявлених позовних вимог.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що порушене право позивачів підлягає захисту шляхом визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки та витребування спірного майна із чужого незаконного володіння. При цьому судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що спірна кварта вибула із володіння територіальної громади не з її волі, шляхом укладання між ОСОБА_7 від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 договору іпотеки від 23 червня 2014 року, а тому вона має бути витребувана із незаконного володіння останнього.

Установивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, правовідносини, що склалися між сторонами, оцінивши докази у їх сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, застосувавши відповідні встановленим правовідносинам норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильних висновків по суті спору.

Відповідно до статті 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києвазадовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року скасувати, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 вересня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
А.О. Леванчук
Г.І. Мостова