АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1370/16 Справа № 209/417/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Головне управління Державної міграційної служби України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Крона» про захист права власності і усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

ВСТАНОВЛЕНО:

У лютому 2015 року позивач звернулась до суду з позовом по вищезазначеній справі, в обґрунтування якого посилалась на те, що відповідно до договору купівлі продажу від 09 грудня 2005 року їй належить квартира АДРЕСА_1. 14 березня 2009 року між нею та ОСОБА_3 був укладений шлюб. В 2010 році, відповідач, як її чоловік, був зареєстрований у вищевказаній квартирі, однак жодного дня в цій квартирі не мешкав, у звязку з тим, що після одруження вона з ним мешкала у її матері за адресою м. Дніпродзержинськ, пр.-т. ОСОБА_4АДРЕСА_2. З квітня 2012 року і по теперішній час разом з відповідачем однією сімєю не проживає. Факт не проживання відповідача в квартирі підтверджується актом ТОВ «Крона». Утримання предмету спору здійснюється за рахунок позивача, відповідач жодних послуг за користування квартирою не сплачує, внаслідок чого всі послуги за відповідача, як особу зареєстровану в квартирі, також сплачує позивач. ОСОБА_3 не мешкає в квартирі АДРЕСА_1 близько 5 років, жодних претензій на вказане житло не висував та не користується своїм правом на дане житло.

Враховуючи вищезазначене позивач просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою №65 в будинку №6 по проспекту Перемоги у м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області та усунути перешкоди в користуванні вказаною квартирою шляхом зняття з реєстрації відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

З таким рішенням не погодилась позивач, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 грудня 2005 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_3.

Згідно технічного паспорту, зазначена вище квартира складається з двох кімнат житловою площею 30,5 кв. м. та має загальну площу 52,9 кв. м.

14 березня 2008 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 г. та ОСОБА_2, в якому, 03 вересня 2008 року, у подружжя народився син ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Вкладними талонами до паспортного документу підтверджується, що громадянин ОСОБА_6 ОСОБА_5 Г з 12 листопада 2007 року тимчасово був зареєстрований квартирі № 65 в будинку № 6 у м. Дніпродзержинську, а відповідно до посвідки на постійне проживання, з 27 квітня 2010 року, як член сімї власника житла, на підставі посвідченої нотаріально заяви ОСОБА_7 - постійно був зареєстрований у зазначеній вище квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції керувався положеннями ч. 4 ст. 156 ЖК України відповідно до якої припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сімї власника права користування займаним приміщенням.

Крім того, згідно ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом.

Колегія суддів погоджуються з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині і не приймає посилання апелянта на наявність акту про факт не проживання відповідача в квартирі № 65 у будинку № 6 в м. Дніпродзержинську, складеного техніком-оглядувачем житлово-експлуатаційного підприємства - дільниці №3 TOB "Крона", оскільки це не є належним доказом, відповідно до вимог ст. 405 ЦК України.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів, що ОСОБА_3 не проживає у вказаній квартирі понад один рік без поважних причин, так як із наданих відповідачем пояснень вбачається його відсутність, у звязку із перебуванням у зоні АТО, як іноземного фахівця. Також відповідач зазначив, що не користується предметом спору, бо позивач позбавила його такого права, шляхом заміни замків у вхідних дверях, що підтверджується наявними в матеріалах справи зверненнями із заявами до органів міліції.

Звертаючи увагу на наявність заяв відповідача із зверненнями до органів міліції з метою усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, можна зробити висновок, що ОСОБА_3 намагається використати своє право на житло, а тому посилання апелянта на незаінтересованість відповідача у предметі спору також є безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зняття з реєстрації ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що дана позовна вимога відноситься до компетенції Державної міграційної служби України, а тому суд не наділений такими повноваженнями.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_8