Провадження № 2/344/1420/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого державним нотаріусом Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за №3-922, стягнення судових витрат,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася в липні 2015 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування нежитлових приміщень площею 46.4 м.кв. по вул.Карпатської Січі, 4А в м.Івано-Франківську від 03.06.2011 року, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого державним нотаріусом Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за №3-922, стягнення судових витрат.

В позовній заяві зазначено, що позивач набула право власності на нежитлові приміщення по вул.Карпатської Січі, 4А в м.Івано-Франківську після смерті дочки ОСОБА_7 (спадкування), залишившись після смерті молодої дочки сама, позивач сильно хворіла, перенесла 3 операції в онкодиспансері. Немаючи змоги самостійно займатися керівництвом магазину, потребуючи кошти на лікування, позивач передала приміщення магазину в оренду. Відповідач є внуком рідного брата позивача. Маючи намір на постійну допомогу від відповідача, позивач надала йому кошти на свій похорон (в майбутньому) та кошти які були в неї (як позика), та під впливом тяжкої обставини, уклала з ним договір дарування нежитлових приміщень площею 46.4 м.кв. по вул.Карпатської Січі, 4А в м.Івано-Франківську від 03.06.2011 року. Після укладення даного договору дарування, відповідач до осені 2014 року надавав кошти з оренди позивачу, деколи виявляв турботу про неї, однак в подальшому змінив свої ставлення, відмовлявся повернути кошти, в т.ч. які давались на похорон. В лютому 2015 року самостійно розірвав договір оренди, закрив магазин і виставив його на продаж.

Ухвалою суду (суддя Бородовський С.О.) від 21.10.2015р. заявлено самовідвід, та ухвалою від 26.10.2015р. справа прийнята до провадження нового складу суду.

22.02.2016р. представник позивача подав заяву про визнання поважними причини пропущення позовної давності та поновлення строку звернення до суду.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, в т.ч. з підстав зазначених в запереченні, вважаючи вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, звернувши увагу на те, що договір укладено більше 4 років тому, застосувавши за поданою заявою строк позовної давності, а правочин між сторонами договору був добровільним, при цьому не заперечив, що кошти з оренди приміщень після їх дарування передавались орендарем саме позивачу, а не відповідачу, як новому власнику.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є недійсність правочину, укладеного за тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, що регулюються нормами ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 була власником нежитлових приміщень загальною площею 46.4 м.кв. по вул.Карпатської Січі, 4А в м.Івано-Франківську, згідно Свідоцтва про право на спадщину, виданого 20.06.2009р. (про що зазначено в договорі дарування).

З пояснень наданих суду позивачем, попереднім власником даних нежитлових приміщень була її дочка - ОСОБА_7, що визнається і стороною відповідача. В 2007 році дочка позивача після виявлення важкого захворювання (пухлина мозку) лікувалась (оперувалась тричі) в м.Києві, була в безпорадному стані після операції (лежача, не розмовляла) до моменті смерті, одразу після цього випадку захворіла і сама позивач, яка також злягла і була також лежачою. 03.12.2008 року померла дочка позивача - ОСОБА_7 (а.с.7), а після її смерті, сама позивач перенесла ще декілька операції та періодично проходить лікування щороку і на даний час (а.с.9-18).

Дані важкі життєві ситуації позивача та її померлої дочки підтвердили і свідки ОСОБА_8 (знайомий позивача), ОСОБА_9 (сусід позивача), ОСОБА_10 (колишній орендар спірних приміщень).

01.04.2011 року, успадкувавши приміщення після смерті дочки, позивач уклала з ОСОБА_10 договір оренди нежитлових приміщень ( попередньо в оренді цього ж орендаря були приміщення з 2009 року за договором з позивачем), які використовувались під продуктовий магазин (а.с.18), торгівлею в якому займалася до оренди дочка позивача.

Обставини договірних орендних відносин було встановлено і в рішенні Івано-Франківського міського суду від 21.10.2015р., рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.11.2015р. за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10, ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с.56-59, 60-62).

Відповідач є внуком рідного брата позивача, чоловік позивачки також помер в 1989 році (а.с.8), а дочка ОСОБА_11, яка померла в 2008 році була єдиною дитиною.

03.06.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування нежитлових приміщень площею 46.4 м.кв. по вул.Карпатської Січі, 4А в м.Івано-Франківську, посвідченого державним нотаріусом Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за №3-922 (а.с.6).

Згідно ст..717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що даний договір був укладений нею під впливом тяжкої обставини: смерть дочки та важкий після цього психологічний стресовий стан позивача, важкий хворобливий фізичний стан дарувальника, що не дозволяв самостійно займатися питаннями торгівлі чи оренди власних нежитлових приміщень, покладаючи намір в звязку з даруванням приміщень на подальшу підтримку від відповідача та отримання коштів з оренди цього майна, надавши навіть йому як кошти на свій похорон (в майбутньому), так і кошти, які були наявні в неї, (як позика на його прохання) для навчання доньки в м.Івано-Франківську. Також встановлено, що на прохання відповідача, його дочка з 2010 року жила на квартирі у позивача.

Натомість, заперечуючи позовні вимоги представник відповідача вказував на те, що договір укладено більше 4 років тому, позивач не оспорювала договір в судовому порядку в 3-річний строк, що є підставою для відмови у задоволенні позову, а правочин між сторонами договору був добровільним.

Дійсно, договір що є спірним укладено 03.06.2011 року, а позов до суду подано 27.07.2015р. Проте, позивач просила поновити пропущений строк та визнати його поважним, так як вона тяжко хворіла в період 2011-2014р., що не дозволило їй своєчасно звернутись до суду за захистом свого права. Суд вважає дане клопотання обґрунтованим, а причини пропущення строку звернення до суду - поважними.

Судом встановлено, що між сторонами спочатку були довірливі стосунки. Позивач через свій хворобливий стан здоровя навіть видала була довіреність на відповідача для представлення її інтересів, однак зрозумівши, що відповідач жодного разу її не навідує, не допомагає, анулювала таку довіреність. Після цього відносини між сторонами значно погіршилися, відповідач на розмови з позивачем не йшов (ОСОБА_4 їздила до нього з свідком ОСОБА_8 в Коломийський район, що підтверджено і поясненнями свідка), кошти від оренди приміщень магазину наказав продавцям не віддавати позивачу, хоча саме така була домовленість попередньо між сторонами, а в 2015 році магазин закрив і виставив на «терміновий продаж» (а.с.54).

Як також встановлено судом в судових засіданнях, після укладення спірного договору дарування, орендар продовжувала оплачувати кошти саме ОСОБА_4, а не новому власнику - обдаровуваному ОСОБА_5 Також свідок ОСОБА_10 (орендар) суду пояснила, що позивач прийшла в магазин з відповідачем (в період 2011 року), і повідомила, що займатися магазином тепер буде не вона, а ОСОБА_5, а кошти орендар продовжуватиме платити ОСОБА_4 ОСОБА_2 відносини по оренді приміщень відбувались приблизно до зими 2014 року, але потім подзвонив відповідач і повідомив, що всі гроші з оренди необхідно платити вже йому.

На запитання в судовому засіданні до представника відповідача: чому саме після зміни власника приміщень, позивач і надалі фактично продовжувала отримувати кошти з орендної плати, а не відповідач як новий власник, то представник зазначив, що такі дії були виявом доброї волі ОСОБА_5 (хоча судом встановлено, що це була домовленість між ОСОБА_4 та орендарем в присутності відповідача після набуття ним права власності на магазин). Тому, такі пояснення щодо вияву доброї волі саме відповідача, суд оцінює критично, оскільки такі відносини попереднього власника та орендаря були узгоджені за відома та погодження нового власника.

Свідчення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, представник відповідача просив суд не брати до уваги, оскільки перший свідок можливо зацікавлений в набуття приміщення магазину, а другий свідок є сусідкою, але не офіційною доглядальницею позивача. При цьому сторона відповідача не спростувала отримані судом пояснення позивача та свідків, не клопотав про допит інших свідків, які б вказували на протилежні обставини. Суд відхиляє таке твердження представника відповідача, так як свідки вказували саме на важкі життєві обставини та як наслідок наміри позивача, а перший свідок (як добрий знайомий позивача та її дочки), дав обіцянку хворій дочці ОСОБА_11 перед смертю про те, що буде піклуватися про її матір.

Не є вірними і доводи сторони відповідача про те, що рішеннями Івано-Франківського міського суду від 21.10.2015р., Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.11.2015р., про які вказано вище, встановлено дійсність і правомірність укладення договору дарування від 03.06.2011р., так як предметом дослідження в справі № 344/10099/15-ц були правовідносини за договором оренди приміщень та рухомого майна в ньому, а не відносини за договором дарування.

Слід зазначити, що правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Доповнюючи положення про те, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним.

Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Правочини внаслідок збігу тяжких обставин мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Цей правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором.

Згідно зі ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

При розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права (ст..717 ЦК) при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі. Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи, зокрема, договору дарування (правова позиція ВСУ у справі № 6-232цс15).

Щодо оспорювання правочину в т.ч. вчиненого внаслідок впливу тяжкої обставини, то певні розяснення містить і постанова пленуму Верховну Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» (п.19, 23) яка зазначає, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений в т.ч. внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК , якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як зазначено Верховним Судом України в узагальненні «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього. Поширеними є позови про визнання недійсними договорів дарування, укладених під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Як правило, з такими позовами звертаються особи похилого віку, які укладали ці договори з метою отримання підтримки від обдарованих. Тому при розгляді справ цієї категорії і для визнання недійсними договорів дарування з цих підстав судам слід враховувати такі обставини. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки. При цьому, невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, а тяжкою обставиною - купівля ліків, виплата боргів, витрати на лікування (як самої особи, котра вчиняє правочин, так і її близьких). Але договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Даний спірний правочин договір дарування, вчинено позивачем з усвідомленням таких дій, тобто добровільно, однак під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а саме тяжкою обставиною було - її стан здоровя, який вона сприймала як смертельне і невиліковне вже захворювання (що нею і зазначено в судових засіданнях), постійна необхідність витрат на лікування, а невигідними умовами було - можливе вчинення продажу обєкта нерухомості власником, а не дарування його, однак за станом здоровя вона не мала змоги цим питанням займатися, позивач при даруванні своєму родичу (відповідачу) розраховувала на продовження отримання щомісячно коштів за оренду приміщення, що домовлено між сторонами договору оренди та стороною договору дарування, а також отримання підтримки від обдарованого. Тим паче, кошти при даруванні були б отримані нею з оренди щомісячно, а продаж одноразово, що в її розумінні є тяжким щодо зберігання і використання значної суми коштів при важкому стані здоровя та відсутності близьких родичів. Саме цим скористався і відповідач. Позивач та її представник довели суду, що за відсутності саме такої тяжкої обставини, спірний правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

П. 1 ст. 6 цієї Конвенції визнає право людини на доступ до правосуддя. Це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру пору¬шення, яке мало місце. Способи захисту обираються самим позивачем.

Позивач визначила спосіб захисту як визнання недійсним договору дарування.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Норма ст..233 ЦК України, яка застосована у даному спорі передбачає підставу визнання недійсності даного спірного правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. В даних правовідносинах наявні дефекти волі і здійсненений правочин за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Протележного суду не доведено.

Його волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування про безоплатне передання квартири у власність, а тому відповідно до статті 233 ЦК України договір підлягає визнанню недійсним.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Разом з тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а доводи відповідача щодо спростування підстав для задоволення не є доведеними та не спростовані належними доказами.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 16, 203, 215, 233 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212- 215 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати поважними причини пропуску строків позовної давності та поновити строк позовної давності для звернення до суду.

Визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень площею 46.4 м.кв. по вул.Карпатської Січі, 4А в м.Івано-Франківську від 03.06.2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченого державним нотаріусом Івано-Франківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за №3-922.

Стягнути з ОСОБА_5, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, жительки м.Івано-Франківськ, вул.Хотинська, 12/243, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 03 березня 2016 року.

Суддя Польська М.В.