У х в а л а

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ЗавгородньоїІ.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ОСОБА_3 про повернення транспортного засобу, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про визнання права власності на майно за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулися до суду з позовом до

ОСОБА_3 про повернення транспортного засобу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно з протоколом Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації від 6 травня 2005 року № 6 інвалід І групи ОСОБА_4 отримала на пільгових умовах, а саме: з оплатою 7 % вартості, автомобіль марки ЗАЗ-110206, 2005 року випуску.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, проте відповідач, який є її чоловіком, відмовляється повернути автомобіль або сплатити його залишкову вартість, у зв'язку із чим відповідно до вимог п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19 липня 2006 року № 999, такий транспортний засіб має бути повернуто позивачеві в примусовому порядку.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про визнання права власності на майно за набувальною давністю, посилаючись на те, що у 2005 році його дружина ОСОБА_4, як інвалід 1 групи, отримала на пільгових умовах автомобіль марки ЗАЗ-110206, 2005 року випуску, яким він після смерті дружини протягом п'яти років відкрито й добросовісно користується, а відтак - набув на нього право власності за набувальною давністю.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2015 року, первісний позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації автомобіль марки ЗАЗ-110206, 2005 року випуску, у повній комплектації, який був виданий інваліду ОСОБА_4

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації та Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів і задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що протоколом засідання колегії Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації від 6 травня 2005 року № 6 на підставі п. 5 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 1997 року № 999, було постановлено забезпечити позачергово автомобілем ОСОБА_4, інваліда війни

І групи, яка перебуває на обліку для одержання автомобіля з 28 лютого

2001 року.

Відповідно до довідки від 9 травня 2005 року № 04-589 інваліду війни

І групи ОСОБА_4 через Головне управління праці і соціального захисту населення видано, з оплатою 7 % вартості, автомобіль марки

ЗАЗ-110206, 2005 року випуску.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, а виділений їй автомобіль залишився у користуванні її чоловіка ОСОБА_3

Головним управлінням праці і соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації відповідачу ОСОБА_3 8 серпня 2012 року було надіслано лист № 04-687, у якому повідомлялося про необхідність сплати залишкової вартості спірного автомобіля або його повернення, й запропоновано у термін до 1 вересня 2012 року з'явитися особисто для вирішення вказаного питання по суті.

Згідно з довідкою-розрахунком ступеня зношення автомобіля вбачається, що ступінь зношення автомобіля, виданого інваліду війни

І групи ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, становить

49,56 %, залишкова вартість - 8 353 грн 59 коп.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 не скористався жодною із пропозицій позивача й не сплатив залишкову вартість спірного автомобіля та не повернув його.

Пунктом 5 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня

1997 року № 999 (далі - Порядок), який був чинний на час надання автомобіля, передбачено, що інваліди, які за медичними показаннями мають право на забезпечення автомобілем безоплатно або купівлю його на пільгових умовах, можуть мати в своєму користуванні лише один такий автомобіль, одержаний через органи соціального захисту населення. Якщо в сім'ї є два і більше інваліди, які за медичними показаннями мають право на одержання автомобіля безплатно або купівлю його на пільгових умовах, то видається (продається) один автомобіль позачергово на вибір одному з них (за згодою інших) з подальшим зняттям їх із черги на одержання автомобіля. У разі смерті інваліда, якому видано автомобіль, він переоформляється на іншого інваліда - члена сім'ї за його згодою. Інвалід - член такої сім'ї має право вдруге стати на облік для отримання нового автомобіля не раніше закінчення встановленого терміну експлуатації попереднього.

Відповідно до п. 37 Порядку після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений безплатно або на пільгових умовах, залишається його сім'ї та знімається з обліку в органах соціального захисту населення. Перереєстрація автомобіля на ім'я одного з членів сім'ї інваліда, який на час смерті інваліда проживав разом з ним, проводиться Державтоінспекцією з дозволу органу соціального захисту населення, де інвалід перебував на обліку як власник транспорту. У разі відсутності у померлого інваліда сім'ї, одержаний ним безплатно автомобіль повертається органу праці та соціального захисту населення або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання України у повній комплектності для реалізації в установленому порядку, а одержаний на пільгових умовах автомобіль повертається органу соціального захисту населення з наступним відшкодуванням ним спадкоємцям оплаченої інвалідом вартості автомобіля з урахуванням ступеня його зносу.

Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, який був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 1997 року № 999, втратив чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від

19 липня 2006 року № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями».

За змістом п. 16 Порядку, чинного на день розгляду справи, після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається безоплатно члену сім'ї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда. Автомобіль, строк експлуатації якого від 5 до 10 років, залишається безоплатно члену сім'ї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда і середньомісячний сукупний дохід сім'ї якого за шість місяців, що передують дню смерті інваліда, не перевищує прожиткового мінімуму для сім'ї. Середньомісячний сукупний дохід визначається відповідно до Методики обчислення сукупного доходу сім'ї для всіх видів соціальної допомоги, затвердженої Мінсоцполітики. Автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років (крім випадку, зазначеного в абзаці другому цього пункту), після смерті інваліда залишається у користуванні його сім'ї, якщо в ній є інвалід, який: мав підстави для забезпечення автомобілем на час смерті інваліда або протягом не більше 6 місяців з дня його смерті; був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його реєстрації; не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3 ст. 5 ЦК України).

Частиною 4 ст. 4 ЦК України визначено, що актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

Проте Порядок від 8 вересня 1997 року був визнаний таким, що втратив чинність, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від

19 липня 2006 року № 999.

Отже, ураховуючи те, що права та обов'язки у відповідача, як члена сім'ї інваліда, щодо спірного автомобіля виникли після смерті інваліда, а не в момент забезпечення інваліда автомобілем, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня

2006 року № 999.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 травня 2012 року у справі № 6-10цс12 та від 16 січня

2013 року у справі № 6-153цс12.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 права на залишення спірного автомобіля у його користуванні після смерті дружини не має, оскільки не відноситься до переліку осіб, які мають підстави для забезпечення автомобілем згідно з вимогами Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від

19 липня 2006 року № 999, який розповсюджується на спірні правовідносини.

Також є правильними й обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_3 було відомо про відсутність у нього законних підстав для набуття права власності на спірне майно, то його володіння спірним автомобілем не є добросовісним і правовий механізм для набуття у власність такого майна, передбачений ст. 344 ЦК України, в даному випадку не застосовується.

Вказана правова позиція узгоджена з роз'ясненнями пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в п. 9 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року, і висновки судів попередніх інстанцій щодо безпідставності зустрічного позову є обґрунтованими та такими, що не спростовуються наявними в матеріалах справи документами і доводами касаційної скарги.

Отже, висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи на увагу не заслуговують і висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення відповідають вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк