Справа № 162/209/16-ц
Провадження № 2/162/105/2016
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року селище Любешів.

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Глинянчука В.Д.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області про стягнення належної спадкодавцеві суми пенсії,

встановив:

23 березня 2016 року до Любешівського районного суду Волинської області надійшов позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області про стягнення належної спадкодавцеві суми пенсії.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що є спадкоємцем по смерті ОСОБА_2, який помер 05 березня 2015 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом у спадкову масу включені присуджені судом та не виплачені спадкодавцю 99743,62 гривень пенсійних виплат. Управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області не виплачує йому зазначеної суми.

У письмових запереченнях управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі вважає, що в контексті положень статті 52 Закону України Про загальнообов'язкове пенсійне страхування (далі Закон № 1058-IV)позивач помилково вважає згадану у позовній заяві суму як пенсію. Покликається на положення статті 63 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі Закон № 796-ХІІ) щодо фінансування витрат з Державного бюджету України, пов'язаних з реалізацією цього Закону; статей 72, 73 Закону № 1058-IV про те, що кошти Пенсійного фонду України не включаються до Державного бюджету України і використовуються на виплату пенсій, передбачених тільки цим Законом. Відповідач не є розпорядником коштів Державного бюджету, відповідні кошти у бюджеті Пенсійного фонду України відсутні. На думку відповідача право позивача підлягає реалізації у порядку, визначеному Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень.

На призначену дату судового засідання сторони не з'явились, подавши відповідні клопотання. На підставі частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Проаналізувавши письмові докази, суд дійшов таких висновків.

Згідно з виконавчими листами, які видані Любешівським районним судом Волинської області за наслідками розгляду адміністративних позовів, управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області зобов'язано у період з 19 липня 2010 року по 04 лютого 2011 року нарахувати та виплатити ОСОБА_2 основну пенсію у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком відповідно до статті 54 Закону № 796-ХІІ; відповідно до статті 50 Закону № 796-ХІІ -- додаткову пенсію у розмірі 100 % мінімальної пенсії за віком; у період з 04 вересня 2008 року по 31 березня 2009 року підвищення до пенсії як дитині війни у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни (далі -- Закон № 2195-IV).

Відповідно до довідок відповідача №№ 8882, 8883, 8884 від 11 вересня 2015 року за зазначеними виконавчими документами управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області нарахувало ОСОБА_2 до виплати 99743,62 гривні.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії І-ЕГ № 169447 ОСОБА_2 помер 10 березня 2015 року у селищі Любешів Любешівського району Волинської області.

З свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане 07 грудня 2015 року державним нотаріусом Любешівського нотаріального округу ОСОБА_3, слідує, що позивач прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 Спадщина крім іншого складається з заборгованості по недотриманій пенсії на суму 99743,62 гривні.

Управління пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області у листі № 875/Р-О від 24 грудня 2015 року констатувало невиплату ОСОБА_2 за життя вказаних вище коштів.

Згідно з статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною 1 статті 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Статтею 1227 ЦК визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Статті 39, 50, 54 Закону № 796-ХІІ передбачають право громадян, які постраждали від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, на отримання підвищення до пенсії, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, державної пенсії. Таким чином, у цих нормах йдеться про різновиди соціальних пенсійних виплат.

У статті 6 Закону України Закону № 2195-IV також вказується про право дітей війни на підвищення до пенсії.

Отже, судження відповідача, що заявлені позивачем суми не є належною на день смерті спадкодавця недоотриманою пенсією слід визнати хибними.

Відповідно до пунктів 1, 3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України № 141/2013 від 18 березня 2013 року, Пенсійний фонд України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок). Одним з його основних завдань є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством тощо.

Відповідно до чинного у даний час Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, яке затверджене постановою правління Пенсійного Фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, управління Пенсійного фонду України в районах є територіальними органами Пенсійного фонду України. Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань серед іншого: планує доходи та видатки коштів Фонду в районі (місті), у межах своєї компетенції забезпечує виконання бюджету Фонду; призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій тощо.

Аналіз наведеного вище, інших положень Законів України Про пенсійне забезпечення, Закону № 1058-IV вказує на те, що відповідач є субєктом здійснення пенсійних виплат, передбачених статтями 39, 50, 54 Закону № 796-ХІІ, статтею 6 Закону № 2195-IV.

З досліджених доказів слідує, що ОСОБА_2 цих виплат за життя не отримав.

У відповідності до § 26 рішення Європейського з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява N 63134/00) органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Отже, покликання відповідача щодо неможливості виплатити згаданих у позові коштів через відсутність відповідного фінансування з Державного бюджету України юридичного значення не має. Відповідач як орган виконавчої влади не позбавлений права у межах реалізації своїх повноважень в адміністративному порядку вимагати належного фінансування заборгованості, яка виникла у звязку з реалізацією державою Законів № 796-ХІІ, № 2195-IV.

Помилковими є посилання відповідача на положення Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень, оскільки в контексті предмету судового розгляду вказані норми не поширюються на спірні правовідносини сторін. Положення вказаного Закону регулюють порядок погашення заборгованості по рішеннях суду, стосуються порядку виконання судових рішень, ухвалених на користь заявників, в тому числі і пенсіонерів, про стягнення на їх користь з державного органу сум пенсій чи інших соціальних виплат тощо і не регулюють правовідносин пов'язаних із спадкуванням вже нарахованих, але не виплачених за життя спадкодавця пенсійних виплат. Зазначені правовідносини врегульовані статтею 1227 ЦК України, яка і підлягає до застосування.

Враховуючи наведене у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1

Питання про розподіл судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 88 ЦПК.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 217 ЦПК, суд

вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області у користь ОСОБА_1 належні на день смерті спадкодавцеві ОСОБА_2, який помер 05 березня 2015 року у селищі Любешів Любешівського району Волинської області, але не одержані ним за життя, 99743 (дев'яносто дев'ять тисяч сімсот сорок три) гривні 62 копійки пенсійних виплат.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області у користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 997 (дев'ятсот дев'яносто сім) гривень 44 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення оскаржуваного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: суддя В.Д. Глинянчук