АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

05 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль», третя особа: ОСОБА_3, про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року позовну заяву повернуто ОСОБА_1 для подачі до належного суду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки спір виник з приводу нерухомого майна, що знаходиться у Святошинському районі м. Києва, у зв'язку з чим застосуванню підлягають правила виключної підсудності.

Просила ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав наведених в ній.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви позивачу для звернення до належного суду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся з позовом про захист прав споживачів та, оскільки, місце реєстрації позивача та відповідача не відпроситься до території Святошинського району, справа не підсудна цьому суду.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

За загальним правилом, передбаченим статтею 109 ЦПК України позови пред'являються до фізичної особи за її місцем проживання до юридичної особи - за її місцезнаходженням.

Як вбачається з матеріалів справи, в лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» про визнання недійсним Кредитного договору № 014/1179/74/1104 від 06.12.2006 року та Договору іпотеки № 014/1179/74/1104 від 06.12.2006 року.

Згідно п. 1.3 Договору іпотеки № 014/1179/74/1104 від 06.12.2006 року предметом іпотеки за цим договором є майнові права на квартиру за договором купівлі-продажу майнових прав №16-1206/В806 від 21 листопада 2006 року, що знаходиться за адресою м. Київ, житловий будинок на перетині проспекту Академіка Палладіна та вулиці Жовтневої.

Згідно п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред'являються відповідно до частини першої статті 114 ЦПК за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об'єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред'являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо).

Згідно роз'яснень, які викладені в п. 42 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» ( далі - Постанова) виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що оскільки однією з позовних вимог є визнання недійсним договору іпотеки, спір повинен розглядатися за правилами виключної підсудності.

Правила виключної підсудності діють також у випадку пред'явлення кількох позовних вимог, пов'язаних між собою, якщо на одну з них поширюється виключна підсудність.

В пункті 41 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ відзначив, що у разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об'єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

З огляду на наведене за місцезнаходженням нерухомого майна пред'являються також позови щодо визнання недійсним іпотечного договору майнових прав на об'єкт інвестування.

Проте, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вказаних обставин та норм закону не врахував, не повно з'ясував всі обставини справи та не взяв до уваги, що заявлені позивачем позовні вимоги стосувалися майнових прав за договором іпотеки, що виникло з Договору іпотеки майнових прав.

За таких обставин, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було порушено порядок, встановлений для вирішення цього питання.

Пунктом 3 статті 312 ЦПК України передбачено, що розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Ухвалу судді Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року - скасувати з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/2102/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5600/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.