Номер провадження: 22-ц/785/7329/16
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Варикаші О.Д.

- Бабія А.П.

при секретарі - Желєзнові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2016 року, -

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4. згідно з яким просив визнати інформацію, поширену нею письмово в заяві до ректора Одеської національної академії зв'язку ім. О.С.Попова, працівником якої є позивач, в якій зазначила, що він знаходився на робочому місці у стані алкогольного сп'яніння, недостовірною інформацією та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію; стягнути з ОСОБА_4 на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 (п'ять тисяч) гривень 00 копійок.

Позовні вимоги мотивував тим. що 13 лютого 2015 року ОСОБА_4, діяючи з особистих мотивів, надала ректору ОНАЗ ім. О.С.Попова заяву в якій зазначила, що ОСОБА_3 того дня знаходився на робочому місці у стані алкогольного сп'яніння, однак це не відповідає дійсності та підтверджується медичним висновком.

Зазначеною заявою відповідач принизив його честь. порушив гідність та ділову репутацію, оскільки у інших працівників ОНАЗ ім. О.С.Попова формується хибне враження про можливість перебування його на робочому місці у стані алкогольного сп'яніння.

Відповідач ОСОБА_4 надала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що вважала вимоги необґрунтованими, оскільки вона повідомила про дисциплінарне порушення ОСОБА_3 його роботодавця, посилалася недопустимість та неналежність поданих позивачем доказів.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд його задовольнити.

Відповідач у задоволенні позову просила відмовити та підтримала свої письмові заперечення, надані до суду раніше.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Визнано інформацію, поширену ОСОБА_4 у письмовій заяві від 13 лютого 2015 року на адресу ректора Одеської національної академії зв'язку ім. О.С.Попова про знаходження ОСОБА_3 у стані алкогольного сп'яніння на робочому місці, недостовірною інформацією, та такою, що завдала значної шкоди честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_3.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 487 гривень 20 копійок.

В апеляційній скарзі поданій ОСОБА_4 ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межax доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тобто колегія суддів перевіряє законність рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що 13 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернулася з письмовою заявою до ректора Одеської національної академії зв'язку ім. О.С. Попова, в якій зазначила що 13 лютого 2015 року ОСОБА_3 знаходився у своєму кабінеті у стані алкогольного сп'яніння, вимагала перевірити факт вживання алкоголю у робочий час ОСОБА_3 (факт перебування у стані алкогольного сп'яніння) і вжити відповідних заходів.

ОСОБА_4 особисто подала цю заяву до канцелярії ОНАЗ ім. О.С.Попова за вх. № 01-32-31, та того ж дня в порядку розподілу вхідної кореспонденції була передана ректору ОНАЗ ім. О.С.Попова, який повернув її з резолюцією «Розібратись по суті, провести обстеження на алкогольне сп'яніння».

Того ж дня ОСОБА_3 в супроводі помічника ректора Заклади Ю.Г. прибув до наркологічного відділення Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» для проведення огляду на стан сп'яніння, згідно листа-направлення № 01-24-106 від 13 лютого 2015 року.

Згідно протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп'яніння від 13.02.2015 № 000065, який був складений 13 лютого 2015 року о 17 год. 55 хв. на підставі аналізу видихаємого повітря (0.00 %о) та біологічного середовища (етанол в сечі не виявлений), ОСОБА_3 був тверезим.

Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України, кожен мас право будь-якими засобами не забороненими законом захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Частиною першої статті 201 ЦК України встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Положеннями ч. 1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютою 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності: г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтерна чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку: викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам: повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року вказано, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок поширена довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач мас право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачка не довела обґрунтованість своїх вимог належними та допустимим доказами, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що висловлювання, викладені ОСОБА_4 у заяві ректору ОНАЗ ім. О.С.Попова від 13 лютого 2015 року, були недостовірними, мали безпосереднє відношення до позивача, посягали на його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації та вважав необхідним задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Що стосується доводів зазначених в апеляційній скарзі, то вони або спростовуються матеріалами справи, або не є підставою для скасування рішення суду.

Між тим суд першої інстанції стягнув з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати, а саме: суму судового збору у повному розмірі у сумі 487 гривень 20 копійок.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги позивача частково, то при таких даних у суду першої інстанції не було правових підстав стягувати з відповідачки на користь позивача понесені ним судові витрати в повному розмірі у сумі 487,20 грн.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що в цій частині рішення суду підлягає зміні та стягнення з відповідачки на користь позивача суму судового збору в частині задоволення його позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2016 року - в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 487 гривень 20 копійок змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В. А. Станкевич

Судді: А.П. Бабій

О.Д. Варикаша