Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на 27/100 частини квартири, визнання недійсним договорів дарування квартири,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників банку та позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 27/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений 30 січня 1992 року державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 4-597.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка діяла в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6, посвідчений 5 березня 1996 року державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2-905.

На вказане рішення суду ПАТ "Ощадбанк" подано апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення суду порушує його права, є незаконним, не обґрунтованим та ухваленим внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що рішенням Рівненського міського суду від 16.06.2015 року на його користь звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27.04.2007 року, укладеним між ВАТ "Ощадбанк" та ОСОБА_4, а саме квартиру АДРЕСА_2. В ході примусового виконання вказаного рішення банку стало відомо про те, що на даний час власниками квартири, яка була предметом іпотеки є ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а підставою виникнення права власності у якого стало рішення Рівненського міського від 31.10.2011 року.

Таким чином, на час розгляду справи № 2-5065/11 та на день ухвалення оскаржуваного рішення діяли кредитний договір та іпотечний договір.

Однак, судом не було враховано наявність укладеного між банком та ОСОБА_4 іпотечного договору, чинність записів про реєстрацію іпотеки у Державному реєстрі іпотек та заборони на нерухоме майно у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, не було залучено АТ "Ощадбанк" до участі у справі та не повідомлено про її розгляд.

Просить скасувати рішення Рівненського міського суду від 31 жовтня 2011 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 19.07.2011 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на 27/100 частини квартири АДРЕСА_2 та визнання недійсним договорів дарування вказаної квартири від 30 грудня 1992 року та від 5 березня 1996 року.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_3 є його рідною сестрою, а ОСОБА_2 її чоловік. Між ним та відповідачами ОСОБА_2 була укладена письмова угода про те, що він сплачує останній внесок за квартиру АДРЕСА_2 і в цій частині стає її співвласником. На виконання умов вказаної угоди 6 грудня 1991 року ним було сплачено останній внесок за квартиру в розмірі 1352 руб. 34 коп., однак згодом йому стало відомо, що ОСОБА_2 без його відома подарували спірну квартиру ОСОБА_5, яка в свою чергу подарувала її ОСОБА_4

В ході розгляду справи у суді першої інстанції відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_1 визнали.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до умов письмової угоди від 6 грудня 1991 року позивачем був сплачений останній внесок за квартиру, тому враховуючи вартість всієї квартири, йому на праві власності належить її частина, яка відповідає розміру сплаченого ним внеску.

Також, суд прийшов до висновку, що договір дарування від 30 грудня 1992 року був укладений без відома та дозволу позивача, який є співвласником спірної квартири, а тому має бути визнаний недійним на підставі ст.ст.203,215 ЦК України, що в свою чергу свідчить про недійсність договору дарування квартири від 5 березня 1996 року.

Однак, такі висновки суду суперечать нормам матеріального і процесуального права та не відповідають матеріалам справи.

Встановлено, що 14 липня 1983 року виконкомом Рівненської міської ради народних депутатів ОСОБА_2 видано ордер № 41 на право зайняття однокімнатної квартири АДРЕСА_3 на склад сім'ї з двох чоловік.

Згідно довідки ЖБК "Тракторист" № 41 від 21 січня 1992 року ОСОБА_2 є членом ЖБК "Тракторист" та проживає відповідно до ордера в квартирі АДРЕСА_1. Балансова вартість квартири становить 4997 руб. 32 коп., яка виплачена повністю. Останній внесок за квартиру в сумі 1352 руб. 34 коп. здійснено ОСОБА_2 6 грудня 1991 року, що підтверджується квитанцією ощадної каси.

Із копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 вбачається, що 27 січня 1991 року КП "Рівненське ОБТІ" видано ОСОБА_2 реєстраційне посвідчення.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 30 грудня 1992 року власником квартири АДРЕСА_2 стала ОСОБА_5, яка 5 березня 1996 року подарувала її ОСОБА_6

Згідно умов письмової угоди від 6 грудня 1991 року, укладеної між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, позивач сплачує останній внесок за квартиру АДРЕСА_2 і в цій частині стає її співвласником.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 15 Закону України "Про власність", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність" майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою згодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пленум Верховного Суду України в п.6-1 постанови № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" від 18 вересня 1987 року (зі змінами та доповненнями) роз'яснив, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмової угодою між ними. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Згідно п.54 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, до членів сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу належать ті, що проживають разом з ним, дружина члена кооперативу, їх діти і батьки. Членами сім'ї члена кооперативу може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з членом кооперативу і ведуть з ним спільне господарство.

За таких обставин, в 1992 році ОСОБА_2, як член ЖБК "Тракторист" набув право власності на квартиру АДРЕСА_2, а ОСОБА_1, не будучи ні членом ЖБК "Тракторист", ні членом сім'ї ОСОБА_2 права власності на пай та спірну квартиру набути не міг, а тому покликання позивача про належність йому 27/100 частин цієї квартири є безпідставними.

Вимоги про визнання недійсними договорів дарування не підлягають до задоволення, оскільки відповідно до ст.3 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, не визнання або оспорювання, а, в даному випадку право власності у ОСОБА_1 відсутнє, а тому не може бути порушеним.

Крім цього, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до пунктів 1, 4 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності та визнав договори дарування недійсними на підставі норм цивільного кодексу, який на час їх укладення не діяв.

Із матеріалів вбачається, що за кредитним договором від 27.04.2007р. ОСОБА_7 отримав у ВАТ "Державний ощадний банк України" кошти у сумі 20 000 дол. США. З метою забезпечення виконання цього кредитного зобовязання між банком та ОСОБА_4 укладені договір поруки та іпотечний договір, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду від 22 листопада 2010 року стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 солідарно на користь ВАТ "Ощадбанк" заборгованість за зазначеним кредитним договором, а рішенням цього ж суду від 16 червня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Аналіз викладених вище обставин в їх сукупності, зокрема повне та безумовне визнання позову відповідачами та не повідомлення ними суду про те, що спірна квартира є предметом іпотеки, а також звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом більш як через 15 років після укладення двох договорів дарування та після ухвалення судом рішення про солідарне стягнення кредитної заборгованості, дає підстави зробити висновок про те, що сторони намагаються вивести предмет іпотеки з-під обтяження банку.

Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на 27/100 частин квартири АДРЕСА_5 та недійсним договір дарування спірної квартири від 5 березня 1996 року, суд першої інстанції вирішив питання про права та обов'язки ПАТ "Державний ощадний банк України", як іпотекодержателя вказаного нерухомого майна, однак не залучив останнє до участі у справі.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України з позивача на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" підлягає стягненню 414 грн. 04 коп. судового збору, сплаченого ними при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,313,314,316,317,325 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2011 року скасувати.

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на 27/100 частини квартири, визнання недійсним договорів дарування квартири відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" 414 (чотириста чотирнадцять) грн. 04 коп. судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_8

ОСОБА_9