УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Херсонводбуд» про визнання незаконним розпорядження про приватизацію, визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона разом зі своїм братом ОСОБА_9 та невісткою ОСОБА_10 вселилася і проживала в квартирі АДРЕСА_1 з 12 лютого 1965 року. Наймачем даного жилого приміщення спочатку був її брат - ОСОБА_9, а після його смерті у 1978 році, особовий рахунок на квартиру був переоформлений на його дружину ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 померла, а після її смерті з'ясувалося, що ОСОБА_10 без її згоди та відома приватизувала спірну квартиру, а в подальшому подарувала її своєму племіннику ОСОБА_6

Позивач вважає, що приватизація та відчуження спірної квартири на користь відповідача, відбулися з порушенням її прав, як члена сім'ї наймача, на приватизацію (отримання у власність) займаного жилого приміщення, а тому просила визнати: розпорядження орендного підприємства «Херсонводбуд», правонаступником якого є ПАТ «Херсонводбуд», за номером 637 від 11 лютого 1994 року про передачу у приватну власність ОСОБА_10 квартири АДРЕСА_1 незаконним; визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло від 11 лютого 1994 року НОМЕР_1, видане на ім'я ОСОБА_10 орендним підприємством «Херсонводбуд», та договір дарування від 12 січня 1996 року, укладений між ОСОБА_10 і ОСОБА_6

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 19 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 22 вересня 2015 року, позов задоволено. Визнано незаконним розпорядження орендного підприємства «Херсонводбуд» від 11 лютого 1994 року про передачу у приватну власність ОСОБА_10 квартири АДРЕСА_1. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1 від 11 лютого 1994 року, видане орендним підприємством «Херсонводбуд» на ім'я ОСОБА_10 на зазначену квартиру. Визнано недійсним договір дарування від 12 січня 1996 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_7, посвідчений Другою Херсонською державною нотаріальною конторою та зареєстрований у реєстрі за № 1-55.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, просить зазначені судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що приватизація спірної квартири відбулася без врахування прав позивачки, як члена сім'ї наймача, на участь у приватизації та безоплатне отримання у власність частки в цій квартирі, оскільки позивачка була з 12 лютого 1965 року зареєстрована у спірній квартирі, як сестра наймача та письмової згоди на приватизацію житла не надавала.

Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що наявні правові підстави, передбачені ст. ст. 48, 59, 243 ЦК України (в редакції 1963 року) для визнання недійсним договору дарування, укладеного 12 січня 1996 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7, оскільки позивачка не може здійснити захист своїх порушених прав у інший, передбачений законом спосіб.

Також суди попередніх інстанцій, вирішуючи даний спір вважали, що позивачкою не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналася після смерті ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, коли ОСОБА_6, заявив про себе як про власника, та вимагав виселення позивачки з спірної квартири.

Однак, такі висновки зроблено судами без належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін та без належної оцінки наданих ними доказів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 розпорядженням орендного підприємства «Херсонводбуд» від 11 лютого 1994 року НОМЕР_1 в порядку на підставі, передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», була передана у власність ОСОБА_10, про що було видано свідоцтво про право власності.

12 січня 1996 року ОСОБА_10 подарувала зазначену квартиру ОСОБА_6, що підтверджується договором дарування, який був нотаріально посвідчений.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 померла.

Згідно довідки, виданої ПП «Виробничо-житловий комплекс «Аріадна» № 3785 від 25 листопада 2014 року ОСОБА_5 з 12 лютого 1965 року проживала та була зареєстрована у спірній квартирі.

Позивачка, зазначала про те, що дізнавшись, після смерті ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, про приватизацію та відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_6, звернулась до суду з зазначеним позовом, оскільки вважала, що порушене її право на приватизацію.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на те, що ОСОБА_5 ніколи не була членом сім'ї ОСОБА_9, який помер у 1978 році та ОСОБА_10, яка померла у 2014 році, вона була помічником в сім'ї ОСОБА_10 та була зареєстрована у спірній квартирі, як піднаймач.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР).

Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР).

У разі вселення особи до жилого приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування цим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилася як член сім'ї наймача.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки, виданої ПП «Виробничо-житловий центр «Аріадна» № 3785 від 25 листопада 2014 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: з 12 лютого 1965 року ОСОБА_5, як піднаймач; з 12 лютого 1965 року ОСОБА_10, як невістка; з 16 листопада 2007 року ОСОБА_11, як родичка.

Згідно особового рахунку НОМЕР_2, виданого ПП «ВЖЦ «Аріадна» на квартиру АДРЕСА_1, оформленого на квартиронаймача ОСОБА_10 вбачається, що квартира є приватизованою, та в ній прописані наступні жильці: з 12 лютого 1965 року ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, як власник; з 12 лютого 1965 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, як піднаймач; з 16 листопада 2007 року ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, як сестра власника.

В той же час, згідно довідки, виданої ПП «Виробничо-житловий центр «Аріадна» № 1238 від 07 травня 2015 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована з 24 травня 1973 року ОСОБА_5, як сестра чоловіка.

Також в матеріалах справи міститься довідка № 2250 від 15 вересня 2015 року, видана ПП «Виробничо-житловий центр «Аріадна» в якій зазначено, що ОСОБА_5 зареєстрована у спірній квартирі з 12 лютого 1965 року, як сестра наймача.

Суд першої інстанції, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, при вирішенні спору, не звернув уваги на те, що з урахуванням положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» лише наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей мають право на приватизацію, у зв'язку з чим суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації ОСОБА_5 у спірній квартирі, дотримання встановленого порядку при її вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, а й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи була вона членом сім'ї наймача, чи вела вона з наймачем спільне господарство, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував, що ОСОБА_5 є сестрою ОСОБА_9, який помер у 1978 році. Також, суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, в яких містяться різні за змістом відомості, а саме: в довідці, виданій ПП «ВЖЦ «Аріадна»№ 3785 від 25 листопада 2014 року, зазначено, що ОСОБА_5 зареєстрована у спрій квартирі 12 лютого 1965 року, як піднаймач, а в довідці, виданій цим же підприємством № 1238 від 07 травня 2015 року, зазначено, що у спірній квартирі з 24 травня 1973 року зареєстрована ОСОБА_5, як сестра чоловіка, у зв'язку з чим не зазначив чому визнав одні належними доказами, а інші відхилив, чим порушив вимоги ч. 4 ст. 60 ЦПК України, яким визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд першої інстанції належним чином не з'ясував, коли позивачка дізналась про порушення свого права і чи не пропустила вона строк позовної давності, звертаючись до суду з вказаним позовом, лише у листопаді 2014 року, оскільки ОСОБА_5 стверджувала про те, що сплачувала комунальні послуги за спірну квартиру, а тому після її приватизації у 1994 році при оплаті комунальних послуг, вона мала дізнатися, що спірна квартира приватизована та належить на праві власності ОСОБА_10

Апеляційний суд на наведене та порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, уваги не звернув, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищезазначене, в порушення норм процесуального закону, суди дійшли помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_5, у зв'язку з чим ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 19 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 22 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова