Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року Рівненський міський суд

під головуванням судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Грицаюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Рівненської міської ради до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання членом сім'ї померлого ОСОБА_2, визнання права користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

Виконавчий комітет Рівненської міської ради звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_1 про її виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, житловий будинок на АДРЕСА_1 передано у комунальну власність міста згідно із рішенням Рівненської міської ради №707 від 25 лютого 2004 року. У квартирі №233 цього будинку, яка неприватизована і належить до державного житлового фонду, проживає гр. ОСОБА_1, яка не набула права користування вказаною квартирою, і відповідно до ст. 99 ЖК України підлягає виселенню як піднаймач та тимчасовий жилець в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому вказує, що у квартирі АДРЕСА_1 вона проживає з 1986 року до цього часу. Вселилася у квартиру за згодою наймача квартири ОСОБА_2 як член його сім'ї, і проживала з ним як цивільна дружина до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5. Зазначає, що разом із ОСОБА_2 працювала на одному підприємстві Ровенська будівельна дільниця «Укркурортбуд», де на ім'я її цивільного чоловіка було видано ордер на спірну квартиру. У квартирі не реєструвалася з метою економії коштів на оплату житлово-комунальних послуг, а також для збереження прав неповнолітньої доньки на житло у кімнаті гуртожитку на АДРЕСА_3, оскільки дитина не могла там бути зареєстрована одна. Із своїм цивільним чоловіком ОСОБА_2 вони разом вели спільне господарство, турбувалися один про одного, спільно харчувалися, купували необхідні продукти та спільно сплачували за житлово-комунальні послуги. Вони спільно проводили у квартирі поточні ремонти, спільно купували речі домашнього вжитку, зокрема, 12 листопада 2006 року - мікрохвильову піч фірми «LG Elektronik Inc», 30 січня 2010 року - телевізор «Meredian», пральну машинку «Saturn», посуд, постільну білизну та інші необхідні речі. Вони разом, як подружжя, святкували сімейні свята та бували у гостях родичів та знайомих, спільно проводили відпустки, спільно виховували її доньку, до якої ОСОБА_2 ставився як до рідної, а пізніше із ними проживав і її онук - ОСОБА_3, який відвідував розташовану неподалік ЗОШ №23. За адресою спірної квартири із нею проводилося листування, зокрема із Дельта Банком, а також цю адресу вона вказувала як платник на переказ готівки банку. Вони неодноразово із цивільним чоловіком обговорювали питання реєстрації шлюбу, її реєстрації у квартирі та приватизації квартири, однак відсутність коштів та часті хвороби ставали на заваді. Коли чоловік передчасно помер, вона здійснила обряд його поховання. На її звернення у ЖКП про реєстрацію у спірній квартирі їй відмовили, незважаючи на тривалий час проживання у ній.

Вказує, що спірна квартира є її єдиним житлом, іншого житла у неї немає, вона належно виконує всі обов'язки щодо утримання та користування даним житлом. Вважає, що спільної із цивільним чоловіком набула право користування житлом у квартирі як член його сім'ї. Просить визнати її членом сім'ї ОСОБА_2 та визнати за нею право користування кв. АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник виконавчого комітету Рівненської міської ради позовні вимоги виконкому підтримав в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечує. Додатково зазначив, що ОСОБА_1 до 04 листопада 2015 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 кімната 84 і за весь час проживання з ОСОБА_2 зберігала право користування зазначеною кімнатою, а також не надала суду письмових доказів на підтвердження ведення з ОСОБА_2 спільного господарства і спільного утримання квартири. Також зазначив, що у справі наявне рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 липня 2015 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог до виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ЖКП «Західне» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права постійного проживання та користування жилим приміщенням з правом реєстрації, тому вважає, що обставини установлені вказаним судовим рішенням відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України не повинні доказуватися у даній цивільній справі. Також вказує, що згідно із Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ОСОБА_1 є у власності житловий будинок в с. Верба Дубенського району, набутий на підставі договору купівлі-продажу, тому відповідно правових позицій ВСУ від 26 травня 2001 року за нею не може бути визнано право користування жилим приміщенням у спірній квартирі. Просить позовні вимоги виконавчого комітету задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач-позивач ОСОБА_1, будучи допитаною за правилами свідка, проти позовних вимог виконавчого комітету заперечила, свої позовні вимоги підтримала. Показала суду, що у вересні 1985 року прийшла працювати на «Укркурортстрой», де познайомила із ОСОБА_2, з яким почала проживати однією сім'єю. У іншому шлюбі ні він, ні вона не перебували. У 1986 році їм дали малосімейку, яку вони ще разом ходили заробляти. Її дочка проживала разом із ними, а у кімнаті на Княгині Ольги проживала її сестра, і цю кімнату вона хотіла зберегти для своєї дочки. З 1993 року дочка перейшла жити у кімнату на Княгині Ольги. З ОСОБА_2 вони 28 з половиною років проживали як подружжя, вони разом їздили до її батьків в село, разом ходили в гості та приймали гостей, разом купували необхідні речі: кухню, одяг, холодильник, телевізор, разом їздили відпочивати в Одесу та Євпаторію. Підтвердила, що у них був спільний бюджет, і коли чоловік довгий час не працював, то саме вона утримувала їх сім'ю та сплачувала за житло. Показала, що з 1986 року вони проживали разом в квартирі №233 на АДРЕСА_1, і цю адресу вона вказувала як місце свого постійного проживання для листування. Коли вона з'ясовувала чи може зареєструватися в квартирі, їй пояснили, що для цього потрібно було зареєструвати шлюб. Не заперечила наявності у її власності житлового будинку в с. Верба Дубенського району, однак вказала, що не проживала у ньому, так як він не придатний для проживання, а використовувала його як дачу. Також показала, що на наданих нею сімейних фото вони разом із цивільним чоловіком сфотографовані у спірній квартирі, в гостях у знайомих, на весіллі її дочки. Вважає, що як член сім'ї ОСОБА_2 набула право на користування квартирою АДРЕСА_1, у якій проживає до цього часу та належно виконує свої обов'язки по оплаті за житлово-комунальні послуги.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_6 проти позову виконавчого комітету заперечує з підстав, наведених у письмових запереченнях, зустрічний позов ОСОБА_1 підтримує з підстав, зазначених у позові. Вказує, що рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 березня 2015 року не може бути підставою для виселення ОСОБА_1, так як згідно із ним в позові відмовлено за недоведеністю, а дана цивільна справа має інший предмет, і ними надані суду необхідні докази, які підтверджують тривале спільне проживання ОСОБА_1 із покійним ОСОБА_2 однією сім'єю у спірній квартирі, ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету. Вказує, що ОСОБА_1 будучи членом сім'ї ОСОБА_2 несла разом із ним усі обов'язки по договору найму та утриманню житла, і продовжує їх виконувати після його смерті. Вважає, що ОСОБА_1 набула право на житло у квартирі свого цивільного чоловіка, підстав для її виселення немає, так як вона не має статусу ні піднаймача, ні тимчасового жильця, оскільки спірна квартира є однокімнатною і згідно із положеннями житлового кодексу житло в ній не могло бути надано ні у піднайм, ні для тимчасового проживання. Зазначає, що спірна квартира є постійним місцем проживання ОСОБА_1, за нею не зберігається право на інше житло, і у разі її виселення у похилому віці вона залишиться без житла і стане бездомною, а згідно із законом виконавчий комітету має проводити роботу по запобіганню бездомності і захисту майнових прав осіб похилого віку. Зазначає, що наданими суду доказами, зокрема, про придбання побутової техніки, квитанціями про сплату за житлово-комунальні послуги, листуванням із банком, про здійснення обряду поховання ОСОБА_2, актами щодо проживання у спірній квартирі, сімейними фото та іншими письмовими доказами і показами свідків підтверджується тривале постійне проживання ОСОБА_1 однією сім'єю із ОСОБА_2 у спірній квартирі, наявність у них спільного сімейного бюджету та ведення ними спільного господарства. Вказує, що виконавчий комітет не займався похованням ОСОБА_2 як одинокого. Зазначає, що житловий будинок в с. Верба Дубенського району був придбаний ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу і використовується нею як дачний, він не придатний для проживання і вона у ньому не проживала. Вказує, що правова позиція ВСУ від 26 травня 2001 року не може бути врахована у даних правовідносин, так як вона стосується випадків збереження за особою права на приватизоване житло. Зазначає, що ОСОБА_1 у спірну квартиру вселилася в установленому порядку за згодою наймача ОСОБА_2 як його цивільна дружина, та відповідно до практики європейського суду її тривале проживання із ОСОБА_2 вказує на наявність між ними усталених відносин, притаманних подружжю, незважаючи на те, що не було зареєстровано шлюб. Просить в первісному позові відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що в первісному позові належить відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_2 у віці 63 роки, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

Організацією поховання ОСОБА_2 займалася ОСОБА_1, що стверджується Договором-замовленням на організацію і проведення поховання №001650 від ІНФОРМАЦІЯ_5 та свідоцтвом про поховання №000968 від 25 червня 2014 року.

Померлий ОСОБА_2 був наймачем однокімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 12,6 кв.м., у якій був зареєстрований 18 березня 1986 року, будучи працівником «Укркуротстрой», що стверджується обліковою карткою на вказану квартиру. На ОСОБА_2 були відкриті особові рахунки № 19207567 у РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» за послуги водопостачання і водовідведення, № 13838087 у ТзОВ «Санком-Рівне» за вивезення побутових відходів, № 57103 у ТОВ «Рівнетеплоенерго» за теплопостачання, № 84578 у ЖКП «Західне» за побудинковий тариф за загальну площу 29,10 кв.м., що стверджується наданими рахунками на оплату житлово-комунальних послуг.

Правомірності набуття ОСОБА_2 права користування житлом у квартирі АДРЕСА_1 представник виконавчого комітету Рівненської міської ради не заперечує.

В квартирі № 233 на АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1, яка проводить оплату за квартиру проводить щомісячно, провести її реєстрацію в квартирі у ЖКП «Західне» немає правових підстав ( ордер, право власності), що стверджується довідкою Житлово-комунального підприємства «Західне» від 06 січня 2016 року №8.

Факту проживання у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_10 представник виконавчого комітету Рівненської міської ради не заперечує, що стверджується позовною заявою та запереченнями на зустрічний позов.

Згідно із листом Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне від 04 січня 2016 року № 3/01 на ім'я міського голови Рівного зазначено, що ОСОБА_1 при зверненні до управління за призначенням їй пенсії вказала адресу АДРЕСА_3.

Згідно із копією заяви ОСОБА_1 до управління ПФУ в м. Рівне про призначення їй пенсії за віком, наданої листом №803/03 від 21 січня 2016 року, вбачається, що в заяві зазначена адреса: м. Рівне, АДРЕСА_3, дата подачі заяви 14 червня 2005 року.

Згідно із копіями заяв ОСОБА_2 про призначення йому житлової субсидії, наданими листом управлінням праці та соціального захисту населення Рівненської міської ради від 06 січня 2016 року № 02-4866 на ім'я міського голови Рівного вбачається, що ОСОБА_2 звертався із заявами про призначення йому житлової субсидії 15листопада 2011 року, 09 жовтня 2012 року, 01 травня 2013 року, 27 січня 2013 року та 28 травня 2014 року, до яких заявником додавалися декларації про майновий стан осіб, які звернулися та зареєстрованих у житлі, згідно із якими зареєстрованим був він один.

Згідно із листом управління ПФУ в м. Рівне від 21 січня 2016 року № 808/03 страховий стаж ОСОБА_2 в період з 2000 року по день призначення пенсії становить п'ять місяців з 01 серпня 2005 року по 31 грудня 2005 р.

Відповідно до довідки ТОВ «Опорядбуд» №94 від 04 листопада 2015 року у кімнаті АДРЕСА_3 проживає сім'я ОСОБА_8 у складі 2 чол.: вона та її син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно із актом мешканців будинку АДРЕСА_4, затвердженим підписом директора ТОВ «Опорядбуд», ОСОБА_1 в будинку не проживає з 1986 року.

Згідно із довідкою за № 468 від 29 жовтня 2015 року ЗОШ №23 ОСОБА_3 відвідував школу, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_4.

Відповідно до листа Дельта Банку від 14 червня 2007 року на ім'я ОСОБА_1 її адреса зазначена: АДРЕСА_2.

Згідно із заявою на переказ готівки Дельта Банку від 30 січня 2010 року від імені ОСОБА_1 її адреса зазначена: АДРЕСА_2.

Згідно із п.11 запису у Трудовій книжці ОСОБА_1 09 вересня 1985 року вона була прийнята на роботу маляром-штукатуром «Укркурортстрой»

Згідно із документами на побутову техніку вбачається придбання пральної машини «Saturn», мікрохвильової печі фірми «LG Elektronik Inc» 12 листопада 2006 року, телевізора «Meredian» 30 січня 2010 року.

Із оглянутих судом оригіналів квитанцій про оплату за жилого-комунальні послуги за квартиру №233 на АДРЕСА_1 вбачається, що така оплата проводилася по особових рахунках, відкритих на ОСОБА_2, в тому числі і після його смерті у 2014-2015 роках.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 52508837 від 03 лютого 2016 року вбачається, що у власності ОСОБА_1 є житловий будинок з господарськими будівлями в с. Верба Дубенського району, який набутий на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2003 року.

Із оглянутих сімейних фото, копії яких долучено до матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сфотографовані разом як подружжя в різних життєвих ситуаціях ( в спірній квартирі, на відпочинку, в гостях, на весіллі доньки).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що проживає в квартирі АДРЕСА_5 з 1985 року і знає позивачку як свою сусідку, вони ходили один до одного в гості. Вказала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали як сім'я: все вони робили разом: вели спільне господарство, все разом купували, купили холодильника, разом готували їсти, жили у злагоді, свідок скрізь бачила їх разом. ОСОБА_2 як до рідних ставився до дочки та онука ОСОБА_10, онук деякий час проживав із ними та ходив у 23 школу, а коли закінчив школу то переїхав від них. ОСОБА_2 погано бачив і ОСОБА_10 оформляла субсидію, а коли він помер, то зробила обряд поховання.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що знає ОСОБА_1 з 1968 року. 12 років тому вони зустрілися в гуманітарному університеті. Знає, що ОСОБА_1 проживала однією сім'єю з ОСОБА_2, купувала йому речі, продукти і готувала те, що він любить, ОСОБА_1 переживала за ОСОБА_2, коли він за станом здоров'я деякий час не працював. Коли свідок бувала у них в гостях, то вони були разом, в хаті було затишно і чисто. Підтвердила, що бачила, що вони робили ремонт в квартирі і ОСОБА_1 була як хазяйка. Знає, що дочка і онук проживають окремо на Кузнєцова. Свідок була на похоронах, і підтвердила, що обряд поховання і жалобний обід зробила ОСОБА_1.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що проживає в квартирі №232 на АДРЕСА_1, знає ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 1986 року, так як разом із ними працювала. Підтвердила, що позивачка та ОСОБА_2 з 1986 року проживали однією сім'єю, на роботі вони разом у вагончику готували їсти. Коли чоловік свідка отримав малосімейку на Макарова, то вони дружили. Їх онук приходив до дітей свідка, вони ходили один до одного в гості на дні народження та свята. Підтвердила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом робили у квартирі ремонт. У квартирі у них були меблі, вони купили холодильника, телевізора, купували все з магазину. Валера водив онука до школи і допомагав робити уроки. Бачила, як вони разом їздили на роботу з місця свого проживання на АДРЕСА_1. У свідка не було сумніву, що вони одна сім'я. Помер ОСОБА_2 раптово.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, яка є дочкою ОСОБА_1, показала, що коли їй було 11-12 років, вона разом із матір'ю та вітчимом ОСОБА_2 жили спочатку десь півроку в кімнаті на Княгині Ольги, а потім переселилися у квартиру на Макарова. ОСОБА_2 допомагав їй робити уроки, ходив на батьківські збори, ставився до неї дуже добре, називав її дочкою. Коли вона виходила заміж, то мати із вітчимом зробили їй весілля і вона переїхала жити в кімнату на вулицю Княгині Ольги. Підтвердила, що вони жили як сім'я, разом святкували сімейні свята, їздили в село, мати та вітчим працювали в одній фірмі. Вони також допомагали виховувати та утримувати її сина, до якого також було добре ставлення, і який проживав із ними. Разом мати та вітчим однією сім'єю прожили разом майже 30 років.

Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з лише підстав, установлених законом.

Згідно із ст.99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове

проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із ст.48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Відповідно до ст.50 ЖК України жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім'ї, двома і більше сім'ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 54 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 березня 2015 року по справі №569/11261/14-ц скасовано рішення Рівненського міського суду від 09 січня 2015 року та в задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа - житлово-комунальне підприємство «Західне» про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права постійного проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 з правом реєстрації в цій квартирі відмовлено.

Як вбачається із мотивувальної частини рішення апеляційного суду для підтвердження своїх вимог позивачка надала документи про поховання ОСОБА_2, жодних інших документів, які підтверджували б її відносини з ОСОБА_2 до його смерті в судове засідання не подала… ; такого способу захисту як визнання права користування житловим приміщенням шляхом реєстрації у цьому приміщенні не передбачено законом, позивачка із заявою про реєстрацію у спірній квартирі не зверталася і з кімнати АДРЕСА_4 не виписувалася.

Згідно із п.п.13, 14 Правових позицій Верховного Суду України «Щодо розгляду судами окремих категорій судових справи (житлове право)» від 26.05.2001 року виходячи з положень Конституції про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. За змістом ст. 65 ЖК України за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно із ч.3. ст.8 цього Закону передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Таким чином, виконавчим комітетом не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 була піднаймачем чи тимчасовим жильцем у спірній квартирі №233 на АДРЕСА_1, у якій постійно проживав наймач ОСОБА_2, так як вільного жилого приміщення у однокімнатній квартирі для такої цілі немає.

Суд також не приймає до уваги доводи представника виконавчого комітету Рівненської міської ради про встановлення рішенням апеляційної інстанції обставин, які мають значення для вирішення даної цивільної справи, оскільки дана цивільна справа має інший предмет спору та сторонами надані докази, які не бути предметом дослідженні апеляційним судом. Тому, рішення апеляційного суду не має преюдиційного значення для вирішення даного спору.

Щодо доводів представника виконавчого комітету Рівненської міської ради про збереження за ОСОБА_1 права на житло в кімнаті АДРЕСА_4, то це спростовується наданими відповідачкою-позивачкою письмовими доказами та поясненнями свідків, згідно із якими дана кімната не є вільною, у ній проживає інша сім'я, і житло у ній за ОСОБА_1 згідно із житловим законодавством не зберігається, а відміткою у громадянському паспорті вбачається, що 04 листопада 2015 року ОСОБА_1 знята з реєстрації у цій кімнаті. Також, із наданої суду представником виконавчого комітету Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 не приймала участі у приватизації жилих приміщень, і не зберігає права на житло у приватизованому жилому приміщенні.

Судом враховуються доводи представника відповідача-позивача, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка з 14 червня 2005 року є пенсіонером за віком, у разі її виселення із спірної квартири залишиться фактично без житла.

Тому в задоволенні первісних позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

При вирішенні зустрічного позову суд виходить із наступного.

Для встановлення факту наявності у осіб спільного побуту суд враховує ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України "Про Всеукраїнський перепис населення" від 19 жовтня 2000 року, згідно якої домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти. Крім того, судом враховується довготривалість відносин між відповідачкою-позивачкою ОСОБА_1 та наймачем спірної квартири - покійним ОСОБА_2 , спрямованих на проживання однією сім'єю, а саме більше 28 років, що вказує на усталені зв'язки між ними, притаманні подружжю.

Європейський Суд з прав людини при розгляді справи Кігана проти Ірландії зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям. У справі "Джонсон проти Ірландії" встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський Суд зробив висновок, що вони складають сім'ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв'язок існує поза шлюбом.

В своєму рішенні від 18 грудня 1986 року в справі "Джонстон проти Ірландії" (Johnston v. Ireland) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття сімейного життя у світлі Конвенції охоплює ширше коло, ніж звичайні формальні, законно оформлені стосунки. Особи мають право на захист сімейного життя в розумінні ст. 8 Конвенції, незважаючи на те, що їхні стосунки існують поза шлюбом.

Відповідно до ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно із ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають із договору найму. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» (в редакції від 25 травня 1998 року) вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення

Відповідно до ч.1 ст.106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідачка-позивачка ОСОБА_1 та покійний ОСОБА_2 в період з 1986 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 складали сім'ю як особи, які спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Їх сім'я була створена на підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

А тому, суд виходячи із положень Закону України «Про міжнародні договори» щодо верховенства міжнародного договору перед національним законодавством, ґрунтує свій висновок щодо цього питання на практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.33 Конституції України та ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» кожному гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання.

Згідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до п.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України фізична особа-резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні. У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Тому, виходячи із системного аналізу законодавства щодо визначення постійного місця проживання особи та свободи його вибору, досліджених в судовому засіданні доказів - ОСОБА_1 обрала своїм постійним місцем проживання квартиру АДРЕСА_1, куди вселилася за згодою наймача ОСОБА_2 як член його сім'ї, з яким біля 29 років проживала однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, тому вона набула право на користування житлом у вказаній квартирі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За вимогами ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст.ст.213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки судом встановлено, що позовні вимоги виконавчого комітету безпідставні та недоведені, а зустрічні позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, то в первісному позові належить відмовити, а зустрічний позові задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,60,88,212,213,215,294 ЦПК України, ст.ст.29,370 ЦК України, ст.ст.48,50,61,64,65,71,98,99,106,109 ЖК України,суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог Виконавчого комітету Рівненської міської ради до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання членом сім'ї померлого ОСОБА_2, визнання права користування жилим приміщенням - задоволити.

Визнати ОСОБА_1 членом сім'ї померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий :