Справа № 344/2328/15-ц
Провадження № 22-ц/779/342/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого- судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3,

відпоповідача ОСОБА_4 його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з указаним позовом і зазначала, що вона є дочкою ОСОБА_6, матір'ю якого була ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабуся - ОСОБА_7, яка 28 березня 1993 року склала заповіт на ОСОБА_4, який посвідченим секретарем виконкому Височанівської сільської ради народних депутатів за реєстром №13. Згідно зазначеного заповіту спадкодавець належну їй частину будинку з господарськими спорудами №846, жилою площею 24,10 кв.м. і веранди 11.50 кв.м. розташованих з східної частини будинку, що знаходяться в с. Височанка Галицького району заповіла ОСОБА_4. Посилаючись на те, що заповіт не був підписаний особисто заповідачем, при складанні заповіту як причинна підписання заповіту іншими громадянином зазначається неграмотність ОСОБА_7, що не відповідає дійсності, так як спадкодавець закінчила школу, працювала вихователем в дитячому садочку,вказаний заповіт не відповідав волі заповідача, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_7, посвідчений секретарем виконкому Височанівської сільської ради народних депутатів за реєстром №13 від 29 березня 1993 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2015 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що спадкоємець була похилого віку в день складання заповіту була без свідомості, заповіт складений та посвідчений без її волевиявлення, без врахування інтересів ОСОБА_2 як неповнолітньої онуки.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги не визнав, вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що складений 28 березня 1993 року заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 і посвідчений секретарем виконкому Височанківської сільської ради народних депутатів за реєстром №13 не суперечить вимогам закону, тому немає підстав для визнання його недійсним.

Висновок суду є передчасним і погодитись з ним не можна.

Стаття 5 ЦК України встановлює загальні правила дії актів цивільного законодавства у часі.

Відповідно до вимог частини третьої статті 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Оспорюваний заповіт було укладено 28 березня 1993 року, тобто до набрання чинності ЦК України.

Згідно ст. 534. ЦК УРСР (чинний на день складання заповіту 28 березня 1993 року ) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

За змістом ст.543 ЦК УРСР якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Відповідно до статей 41, 525, 534 ЦК заповіт є односторонньою угодою, в якій не передбачено жодних умов і зобов'язань для спадкодавця за його життя, і може мати негативні наслідки лише після смерті спадкодавця для інших осіб у вигляді позбавлення права на спадщину.

Відповідно до ст. 48 ЦК (1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. ст. 534, 541 ЦК (1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. У населеному пункті, де немає нотаріуса, нотаріальні дії здійснюються посадовими особами виконкомів сільських, селищних рад згідно з Інструкцією.

Судом установлено, що 28 березня 1993 року секретарем Височанської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області району посвідчено складений у письмовій формі та підписаний за неграмотну ОСОБА_8 за її дорученням ОСОБА_9, заповіт, згідно з яким остання на випадок своє смерті розпорядилася своїм майном на користь брата ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.

Згідно з п. 8 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31 жовтня 1975 року № 45/5 (далі - Інструкція), чинною на час посвідчення оспорюваного заповіту, нотаріальні дії вчинялися в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не могли з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагали особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії могли вчинятися поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчинялася поза приміщенням виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записувалося місце вчинення нотаріальної дії (на дому, в лікарні, на підприємстві, установі, організації та ін.) із зазначенням адреси, а також причин цього (наприклад: «У зв'язку з хворобою заповідача заповіт посвідчено за адресою: АДРЕСА_1»).

Відповідно до абз. 5 п. 13 Інструкції якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, був неписьменний або сліпий, посадова особа виконавчого комітету, крім того, зобов'язана була прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку. Наприклад: «За неписьменного заповідача за його довіреністю та у його присутності заповіт після прочитання його тексту вголос підписав громадянин ОСОБА_10, що проживає в АДРЕСА_2». Якщо сліпий громадянин був письменний, він сам підписував документ.

Згідно з п. 26 Інструкції посадові особи виконавчих комітетів, які вчиняли нотаріальні дії, посвідчували заповіти і довіреності, щодо яких законодавством було встановлено обов'язкову нотаріальну форму.

Відповідно до п. 33 Інструкції посадова особа виконавчого комітету посвідчувала заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог ЦК України і особисто подані ними посадовій особі виконавчого комітету.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що її бабуся, ОСОБА_8, була грамотною та, відповідно, могла самостійно написати й прочитати, а підписаний за неї заповіт не відповідав волі спадкодавця.

Проте, що спадкодавець була грамотною та, відповідно, могла писати й читати сторони не заперечують.

Зазначені обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, тому відповідно ч.1ст.61ЦПК України не підлягають доказуванню.

Також встановлено, що у посвідчувальному написі на заповіті не вказано місця вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси та причин вчинення заповіту поза межами приміщення сільської ради; немає відмітки про роз'яснення ОСОБА_8 прав заповідача, та що вказаний заповіт був їй прочитаний вголос (а. с. 56).

Згідно ст. 541 ЦК УРСР (чинний на день складання заповіту 28 березня 1993 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Отже, заповіт від 28 березня 1993 року посвідчений секретарем Височанської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області району, складений у письмовій формі та підписаний за неграмотну ОСОБА_8 за її проханням ОСОБА_9, згідно з яким остання на випадок своє смерті розпорядилася своїм майном на користь брата ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст. 541 ЦК УРСР (чинний на день складання заповіту 28 березня 1993 року) та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31 жовтня 1975 року № 45/5.

Відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР (чинного на момент укладення спірного договору) позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист.

Позовні вимоги про визнання угод недійсними не належали до вимог, на які відповідно до ст. 83 ЦК Української РСР не поширювалась позовна давність, до них застосовувався загальний строк позовної давності - три роки (ст. 71 ЦК Української РСР).

Згідно зі ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Аналогічні положення містяться і в ст. ст. 256, 257, 267, 268 ЦК України.

Суд відхиляє доводи позивачки, про те, що оспорюваний заповіт їй стало відомо у 2013 року від ОСОБА_9 і нею не пропущено строк позовної давності, так як про існування такого заповіту ОСОБА_9, було відомо 16 лютого 1994 року у судовому засіданні за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про визнання права власності на спадкове майно - частину будинку з господарськими спорудами №846, жилою площею 24,10 кв.м. і веранди 11.50 кв.м., що знаходяться в с. Височанка Галицького району і ним такий позов визнаний. Даний факт підтверджується копією рішення суду (а.с.26).

Питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності ОСОБА_2 не порушує.

Оскільки судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову з підстав, встановлених ст. 80 ЦК Української РСР - закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313,314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту складеного ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та посвідченого 28 березня 1993 року секретарем виконавчого комітету Височанківської сільської ради народних депутатів за реєстровим №13 за пропуском строку позовної давності.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: Я.Д.Горблянський

І.О.Максюта