Справа № 441/32/16 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/3197/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючої судді: Крайник Н.П.,

суддів: Мельничук О.Я., Шандри М.М.

при секретарі Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 14 березня 2016року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

11.01.2016 року Публічне акціонерне товариство комерційного Банку ПриватБанк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення 130947,18 доларів США заборгованості за кредитним договором №Є/V2708 від 20 квітня 2007 року.

Позов обґрунтовувало тим, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №Є/V2708 від 20 квітня 2007 року та 23.04.2007р. - договір траншу Є/V 2708/1, за умовами яких позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 60 000,00 доларів США. У забезпечення виконання зобовязання за Договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено Договір поруки. Однак ОСОБА_2 своїх зобов'язань перед позивачем щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків не виконав, через що у нього виникла заборгованість, яка станом на 09.12.2015 року становить 230593,02 доларів США. Також позивач зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2011р. з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 56107,20 дол.США, а тому просив достягнути з відповідачів 130947,18 доларів США.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 14 березня 2015 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи.

Зокрема апелянт зазначив, що районний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову за спливом строків позовної давності, оскільки судом належним чином не досліджено умови кредитного договору, зокрема п. 6.8., у якому позовна давність збільшена за домовленістю сторін на 5 років.

Крім того, мало місце переривання строку позовної давності шляхом здійснення позичальником часткових проплат заборгованості по кредитному договору.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» доводи апеляційної скарги з врахуванням обґрунтувань за письмовими поясненнями підтримав, просив, оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення заявлених вимог у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, в засіданні колегії судді доводи апеляційної скарги заперечив, зазначив, рішення суду першої інстанції є законним, просив залишити апеляційну скаргу банку без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, оскільки відповідач ОСОБА_2, перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту 23.04.2010 р., у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся лише 14.01.2016 р., включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі. Покликаючись на ст. 257 ЦК України, якою загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, суд дійшов висновку, що строк позовної давності згідно угоди сплив 20.04.2013 р. та за заявою ОСОБА_2 (а.с. 45) застосував наслідків спливу позовної давності та з цієї підстави відмовив у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за договором № Є/V 2708 від 20.04.2007 р.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та зібраним по справі доказам.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Статтею 60 ЦПК України визначено, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Вказаних вимог суд першої інстанції не дотримав, не встановив дійсних обставин справи.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору №Є/V2708 від 20 квітня 2007 року та 23.04.2007р. - договору траншу Є/V 2708/1 ОСОБА_2 отримав кошти у сумі 60 000,00 доларів США на термін до 20.04.2012 р. У забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено догововір поруки № 1 від 20.04.2007 року та між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 договір поруки № 3 від 20.04.2007 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобовязання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ст. ст. 526, 527, 629 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2011р. з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 56107,20 дол. США, з яких: 44022,73 дол. США - заборгованість за кредитом; 7629,17 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1753,49 дол.США - заборгованість по пені; 31,54 дол.США - штраф (фіксована частина); 2670,27 дол.США - штраф (процентна складова).

У звязку з неналежним виконанням умов договору та невиконанням рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2011р.у ОСОБА_2 станом на 09 грудня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором на загальну суму 130947,18дол.США, що складається з заборгованості по відсотках у розмірі 72287,76дол.США та пені у розмірі 58659,42дол.США.

Згідно зі статтями 526, 527, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст.261 ЦК України ).

Як вбачається зі змісту кредитного договору №Є/V2708 від 20 квітня 2007 року, термін повернення кредиту встановлений сторонами не пізніше 20.04.2012р. Доказів зміни цього терміну відповідачем не надано.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмові формі.

Згідно п.6.8. кредитного договору №Є/V2708 від 20 квітня 2007 року термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів сторонами встановлено в 5 років (п.6.8. Договору). Пунктом 6.4. договору сторонами визначено, що нарахування неустойки за порушення зобовязань здійснюється за 3 (три) роки від дня, коли відповідне зобовязання повинно було бути виконаним. Зазначені пункти договору недійсними не визнані.

Виходячи з наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до умов договору кредиту №Є/V2708 від 20 квітня 2007 року, строк позовної давності щодо звернення позивача з позовом спливає лише в 2017 році Враховуючи, що ПАТ КБ ПриватБанк звернулося до суду в січні 2016 року, строк позовної давності позивачем не пропущено.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором №Є/V2708 від 20 квітня 2007 року станом на 09.12.2015 р. в сумі 130947,18 дол.США, що становить 72287,76 дол.США заборгованості по відсотках та 58659,42 дол.США пені за несвоєчасне виконання зобовязання.

Згідно розрахунку заборгованості, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», по кредитному договору №Є/V2708 від 20 квітня 2007 року здійснено часткові погашення заборгованості, а саме: 23.07.2012р. - 25,02 дол.США, 28.01.2013р. - 2117,69 дол.США, 13.03.2015р.- 2153,85 дол.США, 24.03.15р. - 905,66 дол.США, 27.03.15р. -1547,17 дол.США, 15.04.2015р. - 3960,00 дол.США та 28.04.15р. - 1063,83 дол.США.

Наведене спростовує висновок суду першої інстанції та твердження відповідача про пропуск строку позовної давності, оскільки Банком предявлено позов з дотримання умов Договору та в межах строку позовної давності.

За розрахунками позивача заборгованість по пені станом на 09.12.2015р. складає 113 598,83 дол.США, однак, як вбачається з позовних вимог банку, такий просить стягнути пеню в розмірі 58659,42дол.США, що майже вдвічі менше суми нарахованої пені, та є правом банку.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Враховуючи системний аналізу ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та умови кредитного договору колегія суду приходить до висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016р. у справі № 6-157ск16.

Таким чином, твердження представника ОСОБА_2- ОСОБА_5 про те, що з прийняттям Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська рішення від 02.02.2011р. припинились договірні відносини між сторонами спростовується умовам договору та правовою позицією Верховного Суду України у № 6-157ск16.

Також не заслуговують на увагу твердження представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 про зміну строку повернення кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем ОСОБА_2 неодноразово порушувався графік погашення заборгованості за кредитним договором, а тому в силу положень ч.2 ст. 1054 ЦК України до кредитних правовідносин підлягає застосуванню ч.2 ст. 1050 ЦК України, якою встановлено санкцію за прострочення повернення чергової частини позики, а саме: позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, що належать йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Тому, в даному випадку дострокове повернення кредиту не має ознак одностороннього припинення договірних зобов' язань та є належним способом захисту порушеного права.

Підпунктом 2.3.3 п.2.3 договору №Є/V2708 від 20 квітня 2007 року передбачено, що банк має право змінити умови даної угоди, а саме - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту шляхом направлення йому про це повідомлення. При цьому, згідно ст.212, 651 Цивільного кодексу України, по зобовязаннях, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються такими, що наступили згідно вказаної в повідомленні дати.

Матеріалами справи встановлено, що з вимогою про розірвання договору та встановленням терміну повернення суми заборгованості Банк до позичальника не звертався, а скористався правом передбаченим ч.2 ст. 1050 ЦК України, оскільки право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК.

З огляду на вказані норми права та порушення позичальником ОСОБА_2 зобовязань по поверненню кредиту, банк реалізував своє право на дострокове повернення частини кредиту, що залишилась.

Доказів надіслання банком позичальнику вимог з встановленим терміном повернення суми заборгованості, у матеріалах справи немає.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що встановлений договором №Є/V2708 від 20 квітня 2007 року строк повернення кредиту, а саме - не пізніше 20.04.2012р., зміненим не був.

З наведених мотивів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог банку та стягнення з відповідачів в користь позивача заборгованості за кредитним договором №Є/V2708 від 20 квітня 2007 року, що становить 72287,76 дол.США заборгованості по відсотках та 58659,42 дол.США пені, яка по відношенню курсу долара до національної валюти України по курсу НБУ станом на 27 жовтня 2016 року ( з розрахунку 2558,14 грн. за 100 дол. США) становить 1500590 грн.

Задовольняючи апеляційну скаргу та позовні вимоги, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача судові витрати (судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги) у розмірі 9450,80грн.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційни1 банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 14 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_4 в користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № Є/V 2708 від 20.04.2007 року та за Договором про видачу траншу Є/V 2708/1 від 23.04.2007 року, що становить: 72287,76 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1500590 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 9450,80грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Крайник Н.П.

Судді: Мельничук О. Я.

ОСОБА_6