Справа № 461/8399/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/2137/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7 та його представників - ОСОБА_8 і ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені яких діє представник ОСОБА_6, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и л а:

28 липня 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися в суд з вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Львові по вул. Дорошенка сталося ДТП, під час якої ОСОБА_7, керуючи автомобілем «Mitsiubishi Lancer», д.н.з. - НОМЕР_1, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозгової травми органів грудної клітки, черевної порожнини, забій обох легень, закритий перелом кісток правої гомілки. В результаті отриманих травм ОСОБА_11 помер. За фактом ДТП слідчим відділом прокуратури Львівської області розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 25 листопада 2014 року дане кримінальне провадження було закрите у зв'язку з відсутністю в діях відповідача складу кримінального правопорушення. Незважаючи на це, беззаперечно та безспірно встановлений факт дорожньо-транспортної пригоди та факт смерті внаслідок такого наїзду особи, яка являється для них - позивачів найближчою та найріднішою людиною. Раптова смерть голови їхньої родини змінила їхній звичний устрій життя, спричинила багато клопотів, переживань, страждань та різних негараздів. 23.12.2015 року позивачами подано доповнення до позовної заяви, в яких зазначено, що вона - ОСОБА_5 встановила надгробний пам'ятник своєму батькові. У зв'язку з цим просять суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника - її чоловіка ОСОБА_11 за період 24.04.2014 року по 23.12.2015 року в розмірі 12180 грн. та 609 грн. щомісячно, починаючи з 24.12.2015 року і довічно; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 250 000,00 грн. моральної шкоди; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 150 000,00 грн. моральної шкоди; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_5 20 000,00 грн. за придбання та спорудження надгробного пам'ятника її батькові.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 25000 гривень моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 25000 гривень моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 25000 гривень моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 25000 гривень моральної шкоди.

В решті позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судовий в розмірі 243,60 гривень.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, вважає його незаконним, необґрунтованим, оскільки, суд першої інстанції неповно з'ясував істотні та важливі обставини, що мають значення для справи, в ході судового розгляду не доведено обставини, які суд вважав встановленими, крім того висновки не відповідають дійсним та фактичним обставинам справи. Зазначає, що розмір моральної шкоди, визначений судом позивачам є несправедливим та необґрунтованим. Органом досудового розслідування не встановлено вини відповідача у скоєнні наїзду на пішохода ОСОБА_11, проте встановлено факт ДТП, яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1 року за участю автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», д.н.з. - НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_7 та факт смерті особи внаслідок такого наїзду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною 5 статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 23 ЦК України відшкодуванню підлягає моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазначала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Зазначає, що ОСОБА_2 була на утриманні у померлого ОСОБА_11, оскільки 20 років тому вона отримала важку травму очей, внаслідок якої втратила зір, а тому у зв'язку зі смертю чоловіка вона може втратити можливість на його відновлення. Крім того, душевних страждань завдала смерть батька для дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Виходячи з такого, вони оцінили моральну шкоду в розмірі 700 000,00 грн. Вважає, що розмір суми, який визначив суд в оскаржуваному рішення є необ'єктивним, а відтак підлягає збільшенню. Дочка ОСОБА_5 13 серпня 2015 року придбала надгробний пам'ятник для свого батька, вартість якого становить 20 000,00 грн., що підтверджується копією накладної від 13 серпня 2015 року № 13/08/15. У відповідності до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7 та його представників - ОСОБА_8 і ОСОБА_9,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення суду частково не відповідає.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року близько 16 год. 08 хв. заступник командира взводу батальйону патрульно-постової служби інспектора Львівського МУ ГУ МВСУ України у Львівській області ОСОБА_7., керуючи автомобілем НОМЕР_1 та їдучи по вул. Дорошенка у м. Львові, на перехресті із вул. Словацького, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_13, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку важкого ступеню, перелому лобної та тім'яної кісток, тупої травми органів грудної клітки, черевної порожнини, забій обох легень, закритий перелом кісток правої гомілки. Від отриманих травм ІНФОРМАЦІЯ_1 року о 19 год. у Львівській комунальній міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги ОСОБА_11 помер.

25 листопада 2014 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Львівської області Луговським О.С. винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв'язку із відсутністю у діяннях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність у діях відповідача складу кримінально-караного діяння не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду.

За положеннями ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. ст. 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а ч. 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім'єю.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивачки ОСОБА_2 визначений судом без урахуванням роз'яснень п. 9 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних, душевних, психічних і фізичних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення) з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин.

Частинами 2, 3 ст. 1193 ЦК України передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача в користь позивачів по 25 000,00 грн. кожному у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції послався на те, що під час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 загинув внаслідок грубої необережності, вибіг на заборонений сигнал світлофору, перебував у стані алкогольного сп'яніння, відповідач не є винним у скоєнні даного ДТП.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, однак визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди 25 000,00 гривень позивачці ОСОБА_10, яка була дружиною ОСОБА_11, який помер внаслідок отриманих травм в результаті наїзду автомобіля під керування відповідача ОСОБА_7, суд першої інстанції не в повній мірі врахував понесені нею моральні страждання, зокрема - тяжкість змін у її життєвих стосунках, матеріальне становище (не працює), змушена витрачати додаткові зусилля для організації свого життя, оскільки є інвалідом першої групи по зору, підгрупа «Б», безтерміново та потребує постійного стороннього догляду (а.с. 30-33). За таких обставин, з урахуванням всіх обставин справи і наслідків, що наступили, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір відшкодування такої слід збільшити ОСОБА_2 з 25 000,00 грн. до 35 000,00 грн. і відповідно рішення суду в цій частині змінити.

Частиною 3 ст. 1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого взагалі не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч. 1 ст. 1195 ЦК України, зокрема у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Згідно ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Відмовляючи дочці потерпілого, позивачці ОСОБА_5 у стягненні 20 000,00 грн. за придбання та спорудження нею пам'ятника батькові ОСОБА_11, який помер внаслідок отриманих травм в результаті наїзду автомобіля під керування відповідача ОСОБА_7, суд першої інстанції послався на те, що представлена позивачкою копія накладної від 13 серпня 2015 року, в розумінні ст. 64 ЦПК України, не є документом, що підтверджує сплату позивачкою ОСОБА_5 цих коштів, і не є підтвердженням спорудження надгробного пам'ятника. Крім цього, надана копія накладної належним чином не посвідчена.

Проте такі висновки суду не відповідають вимогам ст. ст. 10, 27, 57, ч. 1 ст. 159, 185, 187 ЦПК України.

При цьому судом не взято до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, надане у ч. 2 п. 24 постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, згідно з яким витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож у даній місцевості.

У відповідності до наданої 16 травня 2016 року Львівським комунальним підприємством «Виробничо-реставраційним комбінатом обрядових послуг» Львівської міської ради суду апеляційної інстанції інформації, вартість стандартного одинарного надгробного пам'ятника, без гравірувальних робіт, із встановленням на Львівських кладовищах у 2015 році становила від 3 926,00 грн. до 7 500,00 грн. (а.с. 189).

З урахуванням зазначеного та наявних у справі належних доказів, зокрема товарного чеку від 13 серпня 2015 року та накладної на покупку ОСОБА_5 за 20 000,00 грн. одинарного гранітного пам'ятника ( а.с. 67-75), сума витрат на придбання та спорудження надгробного пам'ятника, що підлягає відшкодуванню в користь ОСОБА_5, відповідно до ст. 1201 ЦК України, складає 7 500,00 грн., які слід стягнути з відповідача в користь позивачки.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове стягнення понесених останньою витрат.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, підлягає зміні та скасуванню в зазначених вище частинах.

Рішення районного суду в частинах стягнення з ОСОБА_15 по 25 000,00 грн. у відшкодування моральної (немайнової) шкоди в користь ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_12 та в користь держави судового збору - відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п.п. 2, 3; 309 ч. 1 п. 1, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені яких діє представник ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 25000 гривень моральної шкоди - змінити, збільшивши розмір стягнення такої з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 з 25000 гривень до 35 000,00 (тридцять п'ять тисяч) гривень.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень) за придбання та спорудження надгробного пам'ятника її батькові ОСОБА_11 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

Стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_5 7 500,00 грн. (сім тисяч п'ятсот гривень) за придбання та спорудження надгробного пам'ятника її батькові ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.