АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5337/16 Головуючий 1 інст. - Попов О.Г.
Справа № 629/1460/16-ц Доповідач - Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м.Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2016 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

15 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 319 414,34 грн., проценти за користування позикою у розмірі 78 333,49 грн., інфляційні втрати у розмірі 82 200,00 грн., а всього 479 947,83 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 28 квітня 2012 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким вона передала ОСОБА_1 у власність грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн. зі строком виплати боргу до 28 квітня 2013 року. Договір було укладено у нотаріальній формі, посвідчено приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завадою М.В., та зареєстровано в реєстрі за номером 1037.

На день подання позовної заяви ОСОБА_1 суму позики не повернула, проценти не сплатила.

З метою позасудового вирішення спору ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 направлялася претензія-вимога про сплату грошових коштів, однак дана претензія-вимога залишилась без уваги.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 квітня 2012 року у розмірі 319 414,34 грн., проценти за користування позикою у розмірі 78 333,49 грн., інфляційні витрати у розмірі 82 200,00 грн., а всього 479 947, 83 грн.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4799, 48 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, ненадання належної оцінки всім доказам по справі, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які привели до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначила, що між нею та ПП «Агро маркет», співвласником якого є ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі (паїв).Кошти у сумі 100 000 гривень, що визначені у договорі позики, були платою за користування земельними ділянками, власником яких є ОСОБА_1

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень статей 11, 13, 14, 15, 16, 526, 530, 533, 610, 611, 625, 629, 1046, 1048, 1050 ЦК України, з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року, сформованої при розгляді справи № 6-37цс15, та тих обставин, що 28 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 у власність грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн. зі строком виплати боргу до 28 квітня 2013 року. Договір було укладено у нотаріальній формі, посвідчено ПП нотаріусом Лозівського РНО Харківської області Завадою М.В., та зареєстровано в реєстрі за номером 1037. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору та неповернення позикодавцю - ОСОБА_2 отриманих грошових коштів за зазначеним договором позики, суд вважав позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд вважав, що будь-яких доказів на спростування позовних вимог, відповідачкою не надано. Не надано відповідачкою суду також і доказів на підтвердження своїх заперечень, а саме, що кошти у сумі 100 000 гривень за договором позики були платою за користування земельними ділянками, власниками яких є відповідачка.

З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Судовим розглядом встановлено, що 28 квітня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким вона передала ОСОБА_1 у власність грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн. зі строком виплати боргу до 28 квітня 2013 року. Договір було укладено у нотаріальній формі, посвідчено приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завадою М.В., та зареєстровано в реєстрі за номером 1037 ( а.с. 8).

Факт передачі грошових коштів у зазначеній сумі відображений у пункті 3 нотаріально посвідченого договору позики.

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Крім того, відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до вимог статті 625 цього Кодексу.

За статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 58 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування.

Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність та допустимість. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що саме відповідач повинен довести факт того, що при укладанні договору позики, між сторонами договору виникли інші правовідносини, не передбачені статтею 1046 ЦК України.

Отже, доводи апелянта про те, що кошти у сумі 100 000 гривень за договором позики були платою за користування земельними ділянками, власниками яких є відповідачка, суду не надано.

Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

О.М. Хорошевський