У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді - Шимківа С.С.

суддів: - Максимчук З.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання - Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 28 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до колективного сільськогосподарського підприємства по птахівництву "Тинненське" про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до колективного сільськогосподарського підприємства по птахівництву "Тинненське" про визнання права власності відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_3 покликається на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що сторонами договору купівлі-продажу в повному обсязі виконано свої зобов'язання за договором.

Правила ст. 227 ЦК УРСР, якою встановлено обов'язковість нотаріальної форми договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, застосовуються виключно до договорів купівлі-продажу жилого будинку (як специфічного об'єкту нерухомого майна) та не можуть бути застосовані до спірних правовідносин і бути підставою визнання недійсним даного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.06.2001 року.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази оспорювання вказаного правочину будь-якими особами або визнання судом його недійсності.

Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем підстав набуття ним права власності на даний об'єкт нерухомого майна.

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 570/4466/15-ц Головуючий в суді І інстанції - Таргоній М.В.

Провадження № 22-ц/787/487/2016 Суддя-доповідач - Шимків С.С.

положенням чинного законодавства.

Судом встановлено, що 06 червня 2001 року між колективним сільськогосподарським підприємством по птахівництву "Тинненське" (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно умов якого продавець зобов'язався передати, а покупець прийняти у власність будівлю ангару (літ. "Д-1"), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зі сплатою покупцем ціни за ангар у сумі 1400 грн (а.с. 4).

Відповідно до акту приймання-передачі основних засобів № 01 від 06 червня 2001 року КСП "Тинненське" передало, а ОСОБА_3 прийняв будівлю ангару, згідно умов укладеного між ними договору купівлі-продажу від 06.06.2011 року (а.с. 5).

Згідно із ст. 86 ЦК УРСР (що діяв на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулювалися Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.4 Закону України "Про власність" (що діяв на час виникнення спірних правовідносин) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам.

Згідно положень ЦК УРСР договір купівлі-продажу об'єкту нерухомості повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Статтею 47 УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Пунктом 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, що діяла на час укладення оспорюваного договору, встановлено, що нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) житлового будинку, іншого нерухомого майна (ст. ст. 227, 242, 244, 426 ЦК УРСР).

Як вбачається з матеріалів справи укладений між сторонами договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, як того вимагали положення чинного законодавства.

Відмовляючи у позові, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу від 06 червня 2001 року не відповідає встановленим ЦК вимогам до правочинів щодо відчуження об'єктів нерухомого майна, оскільки не посвідчений нотаріально.

Окрім того, сторонрами не надано і у матеріалах справи відсутні докази того, що за КСП "Тинненське" було зареєстровано право власності на об'єкт нерухомості, що був предметом договору купівлі-продажу від 06 червня 2001 року.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається із змісту наданих відповідачем пояснень, умови договору купівлі-продажу виконано повністю, а нотаріальне посвідчення договору не здійснювалося, зокрема, за відсутністю такої вимоги позивача (а.с. 35).

Позивачем не доведено, що відповідачем оспорюється або не визнається його право власності на спірну нежитлову будівлю або те, що він втратив документ, який засвідчує це право власності.

Отже, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до колективного сільськогосподарського підприємства по птахівництву "Тинненське" про визнання права власності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею чинності.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: З.М. Максимчук

О.В. Оніпко