У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором; за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до приватного підприємства «Адвокатська компанія «Гарант Права» про визнання договору про надання юридичних послуг недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представника - ОСОБА_5 - на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7 липня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року приватне підприємство «Адвокатська компанія «Гарант Права» (далі - ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права») звернулося до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_6, посилаючись на те, що 22 лютого 2011 року між підприємством та ОСОБА_6 укладено договір про надання юридичних послуг, відповідно до умов якого воно зобов'язалося надати йому юридичні послуги щодо усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 або позбавлення права користування осіб, зареєстрованих у цій квартирі, а ОСОБА_6 зобов'язався сплатити за надані послуги 200 тис. грн.

14 березня 2011 року між ними було укладено додаткову угоду до вказаного договору, якою сторони домовились, що підприємство зобов'язується надати ОСОБА_6 вищевказані юридичні послуги та здійснювати його захист у цивільній справі, в якій він виступає відповідачем. Посилалося на те, що вказані юридичні послуги були надані, але ОСОБА_6 порушив взяті на себе зобов'язання, відмовившись від їх оплати, чим порушив умови договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. У зв'язку з цим позивач пред'явив аналогічні вимоги до його правонаступників, які прийняли спадщину: ОСОБА_3 і ОСОБА_4

З урахуванням наведеного ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» просило стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за договором від 22 лютого 2011 року у розмірі 200 тис. грн.

У квітні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що укладений між ОСОБА_6 та ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» договір про надання юридичних послуг від 22 лютого 2011 року та додаток до нього від 14 березня 2011 року вчинялись ОСОБА_6 у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними і його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України просили визнати договір про надання юридичних послуг від 22 лютого 2011 року та додаток до нього від 14 березня 2011 року, укладені між ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» і ОСОБА_6, недійсними.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7 липня 2015 року позов ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» задоволено. Стягнуто на користь ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 100 тис. грн заборгованості з кожного. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року рішення районного суду в частині стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 100 тис. грн з кожного на користь ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» та в частині стягнення судових витрат скасовано й ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким їх позов задовольнити.

Отже, судові рішення в частині вирішення первісного позову ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» не оскаржуються, тому в касаційному порядку в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не надали суду доказів того, що станом на день укладення договору та додатку до нього ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що здатність фізичної особи розуміти значення своїх дій та керувати ними визначається на момент укладення конкретного правочину, у зв'язку з цим не можуть бути взяті за основу висновки судово-психіатричної експертизи, проведені в іншій справі для з'ясування психічного стану ОСОБА_6 при укладенні інших правочинів (заповітів) та в інші дати.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційноїінстанції не відповідає.

Судом установлено, що 22 лютого 2011 року між ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» та ОСОБА_6 укладено договір про надання юридичних послуг, відповідно до умов якого ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» зобов'язалося надати ОСОБА_6 юридичні послуги щодо усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 або позбавлення права користування осіб, зареєстрованих у цій квартирі, а ОСОБА_6 зобов'язався сплатити підприємству за надані послуги 200 тис. грн.

14 березня 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного договору, якою сторони домовились, що ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» зобов'язується надати ОСОБА_6 юридичні послуги щодо усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 або позбавлення права користування осіб, зареєстрованих у цій квартирі та здійснювати захист ОСОБА_6 у цивільній справі, в якій він виступає відповідачем за позовом ОСОБА_7 про захист честі гідності та ділової репутації.

На виконання умов вказаного договору між ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» та ОСОБА_6 підписано акти виконаних робіт у період з березня 2011 року по травень 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

23 лютого 2015 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва клопотання ПП «Адвокатська компанія «Гарант Права» задоволено та замінено ОСОБА_6 на його спадкоємців, які прийняли спадщину: ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Пред'являючи зустрічний позов, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 посилались на положення ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України.

Відповідно до чч. 1, 2, 3, 5, ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

20 березня 2014 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва встановлено, що за висновками акту амбулаторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи від 30 грудня 2013 року у період укладання та посвідчення заповітів 20 грудня 2010 року та 15 травня 2012 року ОСОБА_6 страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Органічного ураження головного мозку складного ґенезу, судинно-атрофічно-інтоксикаційно, з психоорганічним синдромом і параноїчними включеннями» і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто вищевказаним судовим рішенням встановлено, що саме в указаний вище період укладання правочинів ОСОБА_6 страждав на стійкий психічний розлад та не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. У вказаний період, а саме 22 лютого 2011 року, та 14 березня 2011 року і було укладено між сторонами спірний договір та додаток до нього.

Апеляційний суд, відхиляючи такі докази, зазначив, що для цієї справи позивачам слід було заявити клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи на предмет психічного стану ОСОБА_6 на час укладення оспорених ними договорів. Оскільки такого клопотання заявлено не було, суд відмовив у задоволенні позову.

Разом з тим у порушення вимог ст. ст. 57-59, 64, 66, 212-214, 303, 316 ЦПК України суд не дав оцінки зазначеним вище доказам, які є належними та допустимими, у сукупності з іншими доказами, наданими позивачами.

Крім того, апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_4, у порушення вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України, яка передбачає, що у разі відхилення апеляційної скарги в ухвалі зазначаються мотиви її відхилення, взагалі не проаналізував доводи позивачів про наявність підстав для недійсності договору, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, зосередившись лише на положеннях ст. 225 ЦК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не застосував вказані вимоги матеріального закону та у порушення наведених вимог процесуального закону на доводи позивача уваги не звернув, не встановив фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення та у порушення ст. 212 ЦПК України не звернув уваги на встановлені судовим рішенням обставини справи та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представника - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору про надання юридичних послуг недійсним скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик