АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3211/16 Справа № 203/3737/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Карпенко С. Ф. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Петешенкової М.Ю., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2016 року по справі за позовом комунального підприємства «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 червня 2015 року КП «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради (далі: КП «ТПТЕ «Теплотранс» ДМР) звернулись із вказаним позовом, за яким просили суд, з урахуванням уточнень, стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на їх користь у рахунок повернення заборгованості з оплати за теплову енергію - 14154,02 грн. та судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог посилались на те, що відповідачі є споживачами послуг позивача з постачання опалення жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані, проте вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг не здійснюють, в результаті чого утворилась заборгованість. В зв'язку з чим просили суд задовольнити їх позовні вимоги.

Справа неодноразово розглядалась судом.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2016 року ухвалено: позов КП «ТПТЕ «Теплотранс» ДМР задовольнити частково; стягнути солідарно з ОСОБА_2, .ОСОБА_3, на користь КП «ТПТЕ «Теплотранс» ДМР заборгованість 9 172, 96 грн., за сплату судового збору 243,60 грн., а всього стягнути 9 416,56 грн.; в решті позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, просять рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким визнати заборгованість ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за період з червня 2012 року по червень 2015 року в сумі 4 918,84 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу КП «ТПТЕ «Теплотранс» ДМР просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне, обґрунтоване, та таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області з 05 листопада 1993 року зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1, що узгоджується з довідкою КВЖРЕП Кіровського району №1613 від 03.08.2010 року, куди позивач КП «ТПТЕ «Теплотранс» ДМР здійснює постачання теплової енергії. Для здійснення оплати таких послуг позивачем видана розрахункова книжка і відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1. Відповідачі користуються послугами позивача з централізованого опалення квартири, що об'єктивно підтверджується витягом з особового рахунку № НОМЕР_1 з даними про проведені проплати за вказані послуги. 28.03.2012 року Кіровським районним судом винесено судовий наказ про стягнення заборгованості з відповідачів на користь позивача суму у розмірі 6 882,71 грн., який було скасовано 01.12.2014 року за заявою відповідачів ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. Позивачем був складений розрахунок заборгованості відповідачів з листопада 2000 року по червень 2015 року, згідно з яким розмір заборгованості складає 14 154,02 грн. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами сплачено заборгованість у сумі 2538,51 грн. за період з червня 2012 року по червень 2015 року. Квитанцію на суму 1026,48 грн., яка не зарахована до розрахунку наданому позивачем, суд визнає доказом проплати за теплову енергію, наявною в матеріалах справи. Позивач не заперечував проти вищезазначеної суми.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що відповідачі, будучи з позивачем у фактичних договірних відносинах свої зобов'язання з оплати фактично наданих послуг позивача належним чином не здійснювали, оплати проводили, з порушенням встановлених строків та нарахованих сум, в результаті чого станом на 01 липня 2015 року виникла заборгованість, яка в добровільному порядку відповідачами не сплачена. Судом не було встановлено поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду, а тому, суд вважав необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в частині стягнення заборгованості з відповідачів за період листопада 2000 року по березень 2009 року включно. В іншій частині вимоги позивача про стягнення солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, на користь КП «ТПТЕ «Теплотранс» ДМР заборгованості з оплати за теплову енергію за період з квітня 2009 року по червень 2015 року підлягають задоволенню, оскільки позивач вперше звернувся до суду не з даною позовною заявою, а з заявою про видачу судового наказу в березні 2012 року (а саме 28.03.2012 року), який був виданий Кіровським районним судом м. Дніпропетровська та в подальшому був скасований цим же судом 01.12.2014 року. В іншій частині заперечення відповідачів є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи. За таких обставин, визначаючи розмір заборгованості суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок та вивчивши клопотання надане відповідачами про застосування положення ч. 3 ст. 267 ЦК України, прийшов до висновку що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки позивачем проведено виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб, відсутності відповідних лічильників, розміру опалювальної площі квартири, встановлених тарифів, відсутності у споживачів пільг та керуючись Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою КМУ №630 від 21.07.2005 року, з відповідними змінами та доповненнями, а відтак, права позивача підлягають захисту шляхом стягнення на його користь з відповідачів визнаної у суді суми боргу за період з квітня 2009 року по червень 2015 року в розмірі 9 172, 96 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо вирішення спору по суті.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію.

Відносини з приводу надання фізичним особам комунальних послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, централізованого опалення, водопостачання регулюються положеннями ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630.

Згідно до положень ст.ст. 20, 21 Закону №1875-ІУ споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг із зобов'язанням оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом, а виконавець зобов'язаний забезпечувати вчасно та відповідної якості надання житлово-комунальних послуг.

Колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що позивач надає відповідачам послуги з теплопостачання (централізованого опалення) за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання», - споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачання організації за фактично отриману теплову енергію.

Позивачем до позовної заяви додано розрахунок заборгованості відповідачів за надані послуги з теплопостачання за період з листопада 2000 року по червень 2015 року, згідно з яким розмір заборгованості складає 14 154,02 грн.(а.с.20-22). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами сплачено заборгованість у сумі 2538,51 грн. за період з червня 2012 року по червень 2015 року. Квитанцію від 17 січня 2014 року на суму 1026,48 грн. (а.с.78), яка не зарахована до розрахунку наданого позивачем, суд першої інстанції правильно врахував при визначенні заборгованості за комунальні послуги та що визнано позивачем.

Заперечуючи проти позову, відповідачі просили суд першої інстанції застосувати позовну давність до спірних правовідносин.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України ч.5 - за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Відповідно до статті 267 ЦК України ч.4 - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач - не заявив суду вимог щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку позивачем з поважних причин. Позивач продовжував щомісячно нараховувати платежі за надані послуги з теплопостачання після припинення відповідачем здійснення оплати цих послуг або здійснення їх в меншому розмірі, аніж нарахованого. Позивач просив суд застосувати ст. 264 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2014 року скасовано судовий наказ, виданий судом 28 березня 2012 року, про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги з теплопостачання у сумі 6 882,71 грн. з тих підстав, що існує спір про розмір заборгованості (а.с.81-85).

Частиною 2 ст. 264 ЦК Українивстановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК Українисудовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 ЦПК Українисуди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 118 ЦПК Українипозов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

За своєю сутністю судовий наказ є актом реалізації судової влади, яким вирішується цивільна справа по суті заявлених вимог.

Як і в наказному, так і в позовному провадженні реалізуються завдання цивільного судочинства (ст. 1 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК Українисудові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Підставою для відкриття наказного провадження у справі є прийняття судом заяви про видачу судового наказу, а для відкриття позовного провадження - позовної заяви.

Результат вирішення цивільної справи по суті у позовному провадженні закріплюються у рішенні суду. За результатами вирішення справи у наказному провадженні видається судовий наказ.

З огляду на викладене та на положення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 264 ЦК Українинеобхідно дійти висновку, що подання заяви про видачу судового наказу та його видача судом перериває позовну давність.

Відповідно до ст. 264 ЦК Українипереривання позовної давності можливо лише в межах позовної давності, а не за її межами. Переривання передбачає наявність двох строків позовної давності - до переривання та після нього, після переривання позовна давність починає перебіг заново. Отже, новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Колегія суддів аналізуючи докази у справі, а саме: вищевказаний судовий наказ, виданий 28 березня 2012 року та скасований за заявою відповідачів судом 01 грудня 2014 року, дійшла висновку про те, що у зазначеній справі перебіг позовної давності був перерваний у зв'язку з поданням заяви КП «ТПТЕ «Теплотранс» ДМР про видачу судового наказу, оскільки після скасування судового наказу позовна заява подана в межах строку позовної давності 19 червня 2015 року та судом першої інстанції правильно визначено період за який стягується заборгованість з теплопостачання, а саме: з квітня 2009 року по червень 2015 року в розмірі 9172, 96 грн. За період визначений позивачем, а саме: з листопада 2000 року по квітень 2009 року судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, судом першої інстанції ухвалено рішення по суті позовних вимог у відповідності з вимогами норм матеріального та процесуального характеру і в цій частині для його зміни або скасування не має підстав.

Однак резолютивна частина рішення не відповідає вимогам ст.ст.214-216, 88 ЦПК України в частині стягнення судових витрат у солідарному порядку, зокрема, - суд, ухвалюючи рішення проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов'язок чи право стягнення є солідарним; розподіл судових витрат не можна провадити у солідарному порядку, бо судові витрати не відносяться до суми шкоди.

Колегія суддів приходить до висновку, що в частині стягнення судових витрат у солідарному порядку рішення суду підлягає зміні. Судові витрати, понесені позивачем, розподіляються між відповідачами у рівних частках а саме: необхідно стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь КП «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради в рівних частках понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243,60 гривень, а саме: з кожного по 121,80 гривень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду, окрім вирішення питання щодо стягнення судового збору, постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування або зміни, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2016 року - змінити в частині стягнення судового збору в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь комунального підприємства «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради в рівних частках понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243,60 гривень, а саме: з кожного по 121,80 гривень (сто двадцять одна гривня 80 копійок).

В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2016 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь