АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним ,

в с т а н о в и л а :

у лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ СП «Партнер», в якому просила визнати частково недійсним договір № 742 від 15.12.2005 року на експлуатацію та обслуговування, укладений між нею та відповідачем в частині включення до п. 1.1 договору обов`язку відповідача здійснювати охорону її транспортних засобів в гаражі НОМЕР_1, встановленого на земельній ділянці, відведеній відповідачу на праві довгострокової оренди по АДРЕСА_1.

В обгрунтування позову зазначала, що 15.12.2005 року між нею та відповідачем було укладено договір № 742 на експлуатацію та обслуговування. Відповідно до п. 1.1 договору відповідач взяв на себе зобов'язання по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі НОМЕР_1, встановленого на земельній ділянці, відведеній ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди по АДРЕСА_1, а власник взяв на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на умовах договору. У пункті 2.2 договору зазначено, що власник особисто або по його дорученню інші особи мають право ставити на зберігання в гараж НОМЕР_1 автомобіль марки «Opel Astra» 2003 року випуску, д.н. НОМЕР_2. Згідно п. 2.4 договору відповідач зобов'язаний охороняти вказані в п. 2.2 договору автомобілі. Вважає, що при укладенні договору відповідач не мав відповідної ліцензії, не володів спеціальною дієздатністю, не мав права надавати послуги з охорони майна та відповідно, отримувати плату за такі послуги.

Справа № 759/2037/15 Апеляційне провадження № 22-ц-796/705/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ключник А.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.10.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що відповідно до вимог Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», дія якого поширюється на всіх суб'єктів господарювання, послуги з охорони згідно п. 29 ст. 9 цього Закону відносяться до видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню. Оскільки відповідач не мав на час укладення договору відповідної ліцензії цей договір є недійсним.

У судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.12.2005 року між ОСОБА_1 та ПрАТ СП «Партнер» було укладено договір № 742 на експлуатацію та обслуговування.

Відповідно до п. 1.1 договору, ПрАТ СП «Партнер» взяло на себе зобов'язання по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі НОМЕР_1 встановленого на земельній ділянці, відведеній ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди в м. Києві, по АДРЕСА_1-А, а власник взяв на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати на умовах цього договору.

Згідно п. 2.3 договору власник машино-місця зобов'язаний вносити кожного місяця членські внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати на основі щомісячних і зазначених розрахунків ПрАТ СП «Партнер».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.05.2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання умов договору та пеню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позивачем позовних вимог належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно ч. 2 ст. 977 ЦК України за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов'язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

За змістом договору на експлуатацію та обслуговування від 15.12.2005 року, укладеного між сторонами цей договір є договором зберігання автотранспортного засобу, а відтак суд першої інстанції правильно виходив з того, що положення нормативних актів, якими регулюються питання про порядок та виконання договорів охорони на спірні правовідносини не поширюються.

Судом також враховано, що згідно з роз'ясненнями Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 31.07.2002 року №2-431-649/4199 за підписом першого заступника голови комітету направленого на адресу ПрАТ СП «Партнер» на звернення від 12.07.2002 року №230 - провадження господарської діяльності по зберіганню автотранспортних засобів на автостоянках не потребує наявності ліцензії.

Позивач у позовній заяві та у апеляційній скарзі також зазначила про недійсність п. 1.1 договору на підставі ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою продавець (виконавець) не повинен включати у договори із споживачем, які є несправедливими, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Проте, будь - яких обґрунтувань в цій частині позовних вимог не наведено та доказів на підтвердження таких вимог не надано. При розгляді справи у апеляційному порядку представник позивачки пояснив, що така несправедливість умов полягає у відсутності ліцензії у відповідача на здійснення охоронної діяльності.

З договору вбачається, що він підписаний обома сторонами 15.12.2005 року та до 09.07.2015 року питання про визнання цього договору недійсним сторони не порушували. Натомість з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» у судовому порядку стягувались кошти у зв`язку з невиконанням зазначеного договору. У задоволенні ж зустрічного позову ОСОБА_1 до ПрАТ СП «Партнер» про розірвання цього договору у зв`язку з істотною зміною обставин відмовлено (а.с. 69-74).

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді