АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Лапчевської О.Ф., Махлай Л.Д.,

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду в м. Києві «Плесо», третя особа ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року позивач звернувся із зазначеним позовом, уточнивши який зазначив, що з 2001 року працював у відповідача, з 2013 року на посаді провідного інженера відділу з питань підготовки будівництва служби охорони навколишнього середовища, коли 13 березня 2015 року отримав попередження про наступне вивільнення, а 29 травня 2015 року наказом № 97-к/тр був звільнений з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скороченням штату працівників).

Зазначав, що профспілкова організація не дала згоди на звільнення позивача з роботи, відповідач не запропонував іншу роботу позивачу, який мав переважне право залишення на роботі, тому звільнення вважав незаконним. Такі дії відповідача завдали позивачу моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив визнати неправомірним і скасувати наказ відповідача від 29 травня 2015 року № 97-к/тр, поновити його на роботі з 29 травня 2015 року, на посаді провідного інженера відділу з питань підготовки будівництва служби охорони навколишнього середовища, стягнути із відповідача на свою користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, 4 000 грн. грошової компенсації спричиненої моральної шкоди, допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на посаді та виплати заробітної плати за один місяць. (т. 1 а.с. 1-5, 217-221)

Відповідач проти позову заперечував.(т. 1а.с. 131-139, 218-219)

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. (т.2 а.с.20, 22-28)

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення заявлених вимог в повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначив, що суд не врахував обставин і доказів, які викладені на обґрунтування заявленого позову і дійшов помилкового висновку про відмову у його задоволенні.(т. 2 а.с. 31-38)

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав скаргу і просив її задовольнити, представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Третя особа до суду не прибув про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України така неявка не перешкоджає апеляційному розглядові справи.(т.2. а.с. 45-46)

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49 2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Відповідна правова позиція міститься і постановах Верховного Суду України від 1 квітня 2015 р. у справі N 6-40цс15 та від 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Судом встановлено, що з 22 грудня 2001 року позивач працював на підприємстві відповідача на різних посадах, а з 03 грудня 2013 року на посаді провідного інженера відділу з питань підготовки будівництва служби охорони навколишнього середовища.(т. 1 а.с. 22-36)

За протоколом № 8 від 04 лютого 2015 року розширеного засідання профспілкового комітету з адміністрацією підприємства КП «Плесо», розглядалось питання виконання рішення Київської міської ради від 28.01.2015 року № 60/ 925 «Про бюджет міста Києва на 2015 рік» щодо оптимізації структури та штатної чисельності, лист Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища від 13.01.2015 року № 064-136, протокол від 29.01.2015 року щодо скорочення фінансування, штату та чисельності працівників комунального підприємства.(т.1 а.с. 38, 143-159)

За пунктом 7.3 Статуту КП «Плесо», генеральний директор в межах своїх повноважень має право затверджувати структуру і штатний розпис Підприємства, Положення про його структурні підрозділи та посадові інструкції працівників. (т.1 а.с.71-74, 196-205)

За службовими записками, наказом відповідача від 10 березня 2015 року № 20 «Про затвердження змін до організаційної структури» та наказом від 13 березня 2015 року № 25 «Про затвердження змін до штатного розпису» щодо скорочення штату та чисельності працівників підприємства, вивільненням 92 працівників, у т.ч. посада, яку обіймав позивач підлягала скороченню з 29 травня 2015 року.(т. 1 а.с. 160-182, 230-245 т. 2 а.с. 1-8)

Вказані накази були оскаржені до суду, та судом їх видання визнано правомірним.(т. 1 а.с. 140)

13 березня 2015 року ОСОБА_1 отримав попередження про наступне вивільнення.(т. 1 а.с. 39)

За протоколом № 51 від 29 квітня 2015 року розширеного засідання профспілкового комітету з адміністрацією підприємства КП «Плесо», розглядалось питання скорочення чисельності посад та працівників підприємства.(т. 1 а.с. 40-42)

12 травня 2015 року за протоколом № 58 профспілкова організація підприємства відповідача не дала згоду на звільнення ОСОБА_1 При цьому на обґрунтування відсутності згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи у протоколі № 58 від 12 травня 2015 року зазначено, що внаслідок того, що керівництво підприємства не надало профкому на розгляд новий штатний розпис, зрозуміти, яким чином функціонуватиме відділ з питань підготовки будівництва після скорочення посади провідного інженера не уявляється можливим.(т. 1 а.с. 46-50)

29 травня 2015 року відповідач запропонував позивачу перелік вакантних посад на підприємстві, проте позивач ОСОБА_1 відмовився від такої пропозиції про що власноруч зробив відповідний запис із підписом.(т. 1 а.с. 183-184)

Доводи апелянта, що така пропозиція була зроблена після видання наказу про звільнення об'єктивними доказами по справі не підтверджені, позивач не зазначив будь яких зауважень з цього приводу висловивши незгоду щодо запропонованих посад.

29 травня 2015 року наказом № 97-к/тр ОСОБА_1 був звільнений з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скороченням штату працівників) із наказом позивач був ознайомлений під особистий підпис.(т. 1 а.с. 51, 185-187)

За довідкою, відповідач сплатив позивачу відповідні суми при звільненні, їх належність у цьому провадженні позивач не оспорював.(т.2 а.с. 10)

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи апелянта про поновлення на роботі з підстав, що профспілкова організація не дала згоди на його звільнення.

Відповідно до вимог статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України).

Перевіряючи дотримання відповідачем при звільненні з роботи позивача вимог ч. 7 ст. 43 зазначеного Кодексу та ч. 6 ст. 39 Закону України від 15 вересня 1999 р. N 1045-XIV "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", суд повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору правове обґрунтування такої відмови, не даючи при цьому оцінки обґрунтованості самого рішення.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 р. у справі N 6-104цс14 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-119цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Оскільки вищезазначений протокол № 58 від 12 травня 2015 року не містить правового обґрунтування відмови в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи, колегія суддів погодилась із висновком районного суду, що відповідач з урахуванням положень частини 7 ст. 43 КЗпП України мав право звільнити позивача з роботи. Пропозиція відповідача 20 липня 2015 року щодо працевлаштування позивача на вакантну посаду, від якої позивач фактично відмовився висунувши зустрічну пропозицію щодо мирової угоди, була зроблена після видання наказу про звільнення, не свідчить про незаконність оспорюваного позивачем звільнення і не стосується предмету доказування по справі.(т. 1 а.с. 188-190)

Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, не підлягають задоволенню і похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації моральної шкоди.

За таких обставин колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Лапчевська

Л.Д.Махлай

Справа № 22-ц/796/4230/2016

Унікальний номер 752/10834/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Антонова Н.В.

Доповідач Левенець Б.Б.