РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Мукачево Справа №303/2064/16-ц

2/303/1208/16

Номер рядка стат. звіту 38

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району

про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок №6, що знаходиться по вул. І.Зріні в с.Чомонин Мукачівського району Закарпатської області (надалі Будинок).

Позовні вимоги обґрунтовуються обставинами щодо наявності у позивача всіх правових підстав для визнання за нею права власності на Будинок за ОСОБА_4, яка була його власником.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 328, 1216, 1218, 1220, 1223, 1268, 1297 Цивільного кодексу України.

В судове засідання позивач не зявився, оскільки подав суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 27). Позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання також не зявився, оскільки подав суду заяву (а.с. 28) про розгляд справи без його участі, при цьому позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно з даними свідоцтва про смерть серії І-ФМ №198911 виданого 25 вересня 2015 року виконкомом ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району (а.с. 14) ОСОБА_4 померла 24 вересня 2015, про що у Книзі реєстрації смертей зроблений відповідний актовий запис за №27.

На підставі заповіту, посвідченого 26 вересня 2013 секретарем Чомонинської сільської ради Мукачівського району, ОСОБА_4 заповіла все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що за законом буде мати право ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, в рівних частинах (а.с. 15).

Із заяви про відмову від прийняття спадщини від 12.02.2016 (а.с. 16) вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовилася від прийняття спадщини по заповіту після смерті ОСОБА_4.

У довідках виконкому ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 01.04.2016 №514, 515 зазначено, що згідно з записами погосподарської книги №11, номер об»єкта по господарського обліку 0542-1, забудовником та головою Будинку була ОСОБА_4 (а.с. 12, 13).

Із довідки виконкому ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 08.02.2016 року вбачається, що на день смерті ОСОБА_4, остання була зареєстрована і проживала сама у Будинку (а.с. 17).

Відповідно до довідки ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району від 01.04.2016 №517, вулиця Туряниці, що в с.Чомонин Мукачівського району була перейменована на вулицю ОСОБА_6 (а.с. 11).

Також, Будинок знаходиться у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_1, про що свідчить ксерокопія технічного паспорту від 23.02.2016 року, з відображеними в ньому технічними характеристиками вказаного обєкта нерухомості, до складу якого входить житловий будинок, 1965 року побудови, під літ. А, сараї, 1967 року побудови, під літ. В та Г, вбиральня, 1967 року побудови під літ. Г, споруди №1-3, колодязь під літ. К (а.с. 7-10).

За даними довідки виконкому ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району від 01.04.2016 року №518 (а.с. 20) Будинок побудований у 1965 році.

Як свідчать наявні у справі доказові матеріали (а.с. 18, 19) позивач намагався вирішити питання щодо оформлення права власності на спадкове майно за ОСОБА_4 в нотаріальному порядку, однак отримав відмову через відсутність правовстановлюючих документів на Будинок.

З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За частиною першою статті 1275 Цивільного кодексу України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Згідно з абзацами другим та третім п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оцінюючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як свідчать дані довідок виконавчого комітету ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району від 01.04.2016 (а.с. 12, 13), забудовником та головою Будинку була ОСОБА_4, яка померла 24.09.2015. В свою чергу, ОСОБА_4 заповіла все своє майно, зокрема і Будинок позивачу та ОСОБА_5 Арпадівній, яка відмовилася від успадкування від своєї частки спадщини (а.с. 16), про що свідчить наявна в матеріалах справи копія заповіту від 26.09.2013 р. (а.с. 15).

Також суд приймає до уваги те, що роком забудови Будинку є 1965 рік (а.с. 20).

По відношенню до наведених фактичних обставин слід зазначити, що відповідно до частини третьої ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи та заповіту від 26.09.2013 року, позивач є єдиним спадкоємцем за померлою ОСОБА_4, однак не може реалізувати своє право на отримання свідоцтва про прийняття спадщини на Будинок, його право щодо вільного користування та розпорядження даним майном ніким не оспорюється, про свідчить зокрема і лист уповноваженого представника відповідача про визнання позову, а також заява іншого спадкоємця за заповітом ОСОБА_5 про відмову від прийняття спадщини, тому враховуючи те, що право власності є непорушним, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Позовні вимоги про визнання права власності за позивачем на Будинок визнані відповідачем безумовно та підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню без зясування і дослідження інших обставин справи (абзац третій пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Також за результатами судового розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

За таких обставин, позовні в

имоги підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 60, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити повністю.

2. Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, с. Чомонин Мукачівського району, вул. Мира, буд. 264) право власності, в порядку спадкування, на житловий будинок №6, що знаходиться по вул. І.Зріні в с. Чомонин Мукачівського району Закарпатської області.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Кость