УхвалА

іменем україни

24 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Дніпровський районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Указував, що його колишня дружина - ОСОБА_5 та їх син - ОСОБА_6, зареєстровані в указаній квартирі, однак понад десять років в ній без поважних причин не проживають, їхніх речей у квартирі немає, витрат по утриманню житла вони не несуть.

Ураховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив суд на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування указаною квартирою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. 41 Конституції України, ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР та ст. ст.321, 405 ЦК України, дійшли до правильного висновку, про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не можуть бути визнані такими, що втратили право на користування житлом, оскільки вони не є його наймачами, а є співвласниками указаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 жовтня 2000 року, яке позивачем не оспорене, а не проживали у квартирі через неприязні стосунки з ОСОБА_4

Крім того, доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик