Ухвала

іменем україни

22 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дьоміної О.О., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до кредитної спілки «Запоріжжя» про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткової угоди до договору кредитної лінії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 серпня 2007 року між нею та кредитною спілкою «Запоріжжя» (далі - КС «Запоріжжя») було укладено договір кредитної лінії № 203 про надання споживчих кредитів на загальну суму 20 тис. грн окремими виплатами. Відповідно до п. 1.1 цього договору КС «Запоріжжя» надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання - на ремонт та реконструкцію будинку на термін із 27 серпня 2007 року до 27 серпня 2010 року зі сплатою процентів за користування кредитом. У вказаному договорі кредитної лінії не зазначено, що відповідач має відповідну ліцензію на здійснення фінансових операцій, пов'язаних з наданням кредитів. Оскільки додаткова угода від 31 серпня 2007 року № 2 до договору кредитної лінії від 27 серпня 2007 року № 203 передбачає сплату щомісячної фіксованої суми, де розмір щомісячної плати на погашення кредиту на весь період дії договору дорівнює нулю, тому така умова, на думку позивача, суперечить як ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і вимогам п. 3.2 постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». ОСОБА_4 також зазначала, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі ст. 227 ЦК України є оспорюваним. Таким чином, вважає, що оспорювана додаткова угода від 31 серпня 2007 року № 2 до договору кредитної лінії від 27 серпня 2007 року № 203 порушує її права, а тому просила відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України визнати її недійсною.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Останнім рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року змінено рішення суду першої інстанції у частині правового обґрунтування мотивів відмови у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК Українипередбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК Українивизначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору, які встановлюють жорсткий обов'язок споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання продавцю права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору, визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно установив, що в оспорюваній додатковій угоді чітко визначені терміни дії договору, процентна ставка та графік (схема) погашення кредиту. Разом із тим суд установив, що у кредитному договорі та додатковій угоді до нього чітко відображено, що позивач отримує у відповідача кредитні грошові кошти, їх розмір, кінцевий строк повернення кредиту, місце знаходження кредитора, його реквізити, наведені взаємні права та обов'язки та інше.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що підписуючи оспорювану додаткову угоду, позичальник тим самим засвідчив, що він ознайомлений з її змістом, а отже, погодився з її умовами.

За таких обставин суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи позивача про відсутність достовірної інформації про надання кредитних послуг.

Крім того, правильним є також висновок суду про відсутність передбачених ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсною зазначеної додаткової угоди, у зв'язку з недоведеністю ознак нечесної підприємницької практики.

На обґрунтування такого висновку суд правильно зазначив, що позивач не надав суду доказів на підтвердження обставин, які б могли перешкодити вчиненню правочину, які приховав відповідач, або які обставини він замовчував, що призвели до обману і утворення дисбалансу прав та обов'язків сторін не на користь позивача.

При цьому суд урахував, що КС «Запоріжжя» має відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги).

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судами ч. 2 ст. 627 ЦК України та неврахування рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013, а також порушення судами норм процесуального права, а саме: ст. ст. 212, 213, 316 ЦПК України, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

О.О.Дьоміна

І.К.Парінова