Справа № 346/4170/15-ц
Провадження № 22-ц/779/560/2016
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Вакарук В.М., Горейко М.Д.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю апелянтів та їх представника, представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про належність криниці (бетонні кільця) до їх господарств, заборону чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою, проведенні робіт по винесенню меж земельної ділянки, встановленні межових знаків та огорожі відповідно до зовнішніх меж, які будуть винесені, заборону вчиняти будь-які будівельні роботи по влаштуванню огорожі та будівництва господарських споруд біля межі вказаної земельної ділянки до винесення її меж, встановлення межових знаків за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 26 січня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 26 січня 2016 року відмовлено в задоволенні позову в зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

Скасовано захід забезпечення позову, вжитий ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.12.2015 року, у виді заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії на межі земельних ділянок господарств №1 та №3 по вул. Попадюка в м. Коломиї, проводити будь-які будівельні роботи по влаштуванні огорожі та будівництва господарських споруд біля межі земельної ділянки, у тому числі зносити будівлі.

Апелянти на рішення суду першої інстанції подали апеляційну скаргу в якій зазначає, що воно підлягає скасуванню.

Представник відповідача в суді вказав, що межа між земельними ділянками з 1956 року проходила на відстані від стіни літньої кухні та посередині криниці, однак це не відповідає дійсності як і те, що огорожа, яка розмежовує їхні земельні ділянки, була покладена ще першим власником, хоча жодних доказів на підтвердження цього не було надано.

Апелянти, зазначають, що відповідач ОСОБА_2, вводив суд в оману, оскільки криниця «бетонні кільця» знаходиться на їхній земельній ділянці і є їхньою власністю, а не спільною із відповідачем або її особистою. Частину земельної ділянки, яка перебувала в їхньому користуванні було захоплено саме відповідачем.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову посилався на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.12.2014 року. В якому вказано, що апелянти захопили частину земельної ділянки ОСОБА_2 під криницею і тому було скасовано державний акт. Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки спірна криниця, яка начебто є межовим знаком належала апелянтам ще з 1959 року і земельна ділянка під криницею перебувала у їхньому користуванні, а не у спільному користуванні із їхніми сусідами. Дана криниця була збудована на їхній земельній ділянці попереднім власником їхнього будинку, яка перебувала в їхньому користуванні, відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою від 08.10.1957 року. Дана криниця станом на сьогоднішній день знаходиться на земельній ділянці апелянтів.

Суд у рішенні зазначає, що вони після 23.12.2014 року, тобто після скасування Державного акту на право власності на землю, не звертались до ліцензованих організацій щодо встановлення межових знаків, а звернулись до суду, сподіваючись, що суд їм надасть допомогу у такому встановленні. Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки в позовній заяві не має позовної вимоги про те, щоб суд встановив межові знаки.

Також суд вказується, що вони не доказали вчинення стороною відповідачки будь-яких перешкод у встановленні меж земельної ділянки. Дане твердження спростовується довідкою ТзОВ «ЗАХІДЗЕМ» від 25.07.2013 р., в якій йдеться про те, що робота по винесенню меж земельної ділянки 14.06.2013 року була зроблена, але межові знаки були забрані сусідами. Повторно 23.07.2013 року виїжджали на винос, роботу не розпочали у зв'язку із забороною сусіда ОСОБА_5 виконувати вище вказану роботу.

Після скасування державного акту на землю, апелянти повторно не звертались до ліцензованих організацій про встановленні в натурі меж земельної ділянки, у зв'язку із тим, що виконання даних робіт дорого коштує і відповідач буде чинити перешкоди.

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначає, що ними не було надано доказів про вчинення відповідачем на межі господарств сторін будь-яких дій, які порушують права позивачів, але ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2015 р. встановлено, що відповідач проводить будівельні роботи.

Просять рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення яким задовольнити їхні позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відповідно до договорів про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право приватної власності, посвідчених відповідно 08.10.1956 року та 08.07.1957 року Коломийською нотаріальною конторою, надано земельні ділянки в м. Коломиї, по вул. Будівельній, № 1 та №3 відповідно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 14-17).

Відповідно до акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 20.06.1975 року, забудівником якого вказано ОСОБА_8, представлено до здачі будівлі, розташовані в м. Коломиї, по вул. Інаурі 1. Надвірні побудови складаються із літньої кухні, сараю, туалету, помийної ями (а.с.12).

Згідно з актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 23.12.1959 року, затвердженого рішенням виконкому вказаної ради №85 від 24.02.1960 року, здано в експлуатацію будівництво, розташоване в м. Коломиї, по вул. Будівельна,3. В переліку господарських будівель та споруд вказано сарай, колодязь, бетонна помийна яма, вбиральня з бетонним вигребом (а.с.10).

Відповідно до довідки Коломийського МБТІ №36 від 17.03.1960 року будівництво в м.Коломиї, по вул.Будівельній, 3 (епер Попадюка,3), зареєстроване в реєстрову книгу під №1892 на імя ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу від 17.09.1958 р. (а.с.11).

З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.06.1991 року, виданого Коломийською державною нотаріальною конторою №Д-753, після смерті ОСОБА_10 спадкоємцями зазначеного в заповіті майна є позивачі в рівних частинах. Спадкове майно складається з житлового будинку житловою площею 56,9 кв.м. з належними господарськими будівлями і спорудами: літня кухня, три сараї, вбиральня, криниця - «№», огорожа, замощення, які розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м., що знаходяться в м. Коломиї, по вул. Інаурі, 3 (тепер Попадюка 3) (а.с.4).

Даними технічного паспорту на житловий будинок (будинковолодіння), виданим Коломийським БТІ 29.09.1980 року, підтверджується наявність тих же будівель та споруд. Однак, криницю позначено як "№1". Вказаний факт також підтверджується планом (схемою) розміщення будівель та споруд на земельній ділянці в м. Коломиї, по вул. Попадюка,3, від 10.01.1981 року (із внесеними 30.06.1994 року змінами). В цьому документі зображено, що криниця, позначена «№1», розміщена на межі земельної ділянки (а.с.5-9).

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Коломийської міської ради 13.11.1993 року при розгляді заяви позивачки ОСОБА_3 з питань встановлення межі між сусідами, в розміри ділянки по вул. Інаурі, 1 складають 26,30 м., а розміри ділянки по тій же вулиці, господарство №3, складають 20,15 м. Згідно з даними паспорту технічної інвентаризації та квартальної зйомки кВ.№56 розміри вказаних ділянок становлять відповідно 26,0 м. та 20,50 м. (а.с.21).

Актом установлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі в м. Коломиї, по вул. Попадюка 1 від 21.08.2000 року, складеного головним спеціалістом відділу земельних ресурсів в присутності голови погоджувальної комісії та суміжних землекористувачів (позивачів), встановлено в натурі межі земельної ділянки позивачів (по вул. Попадюка, 3 в м. Коломиї). Згідно з даним актом позивачами межі не порушувались, паркан до криниці вони встановили на своїй стороні на відстані 0,20 м від літньої кухні, розташованої по вул. Попадюка,1. Даний факт стверджується іншими доказами.

Згідно з планом зовнішніх меж земельної ділянки межа земельних ділянок сторін проходить по глухій стіні літньої кухні (а.с.76).

Відповідно до плану садибної ділянки викопіровки з плану забудованого кварталу №56а від 02.08.1975 року в м. Коломиї, по вул. Інаурі, 1, в переліку будівель вказано криницю, позначену літ.«К». Вказаний факт стверджується даними зведеного оціночного акту по домоволодінню №3 по вул. Будівельній в м. Коломиї (а.с. 98, 103).

Згідно з генеральним планом криниця знаходиться на межі земельних ділянок, належних до господарств №1 та №3 (а.с.94).

Суд першої інстанції вказав, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.12.2014 року, яке набрало законної сили з моменту його проголошення, задоволено позов ОСОБА_2 та визнано незаконним і скасовано рішення Коломийської міської ради народних депутатів №198 від 27.08.1996 року про передачу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0952 га по вул. Попадюка,3 в м. Коломиї. Визнано недійсним Державний акт про право приватної власності на землю, виданий 08.10.1996 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та скасовано реєстрацію цього Державного акта, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6205.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що цим судовим рішенням встановлено, що на межі суміжних земельних ділянок, що по вул.Попадюка, №1 та №3 в м. Коломиї, збудована криниця, яка споруджена як межовий знак між цими земельними ділянками. Зазначені обставини підтверджуються даними, які містяться у плані садибної ділянки площею 600 кв.м., наданої ОСОБА_7, користувачем якої був ОСОБА_7 В-Я.Д., та успадкованою ОСОБА_11, та плані забудови земельної ділянки, виданому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі рішення Коломийської міської ради №198 від 27 серпня 1996 року. Встановлені цим рішенням міської ради межі суміжних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не оскаржували.

Також встановлено, що в площу земельної ділянки, на право власності на яку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 08.10.1996 року було видан Державний акт, входить криниця, яка споруджена на межі суміжних земельних ділянок сторін. Даного факту ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не заперечували, і цей факт підтверджується планом накладання земельних ділянок, які містяться у вказаному Державному акті. Відомостей про те, що ОСОБА_7 В-Я.Д., житловий будинок якого успадкувала ОСОБА_11, давав згоду на вилучення в нього частини земельної ділянки, немає.

При цьому суд відхилив доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що господарська будівля - криниця як межовий знак суміжних земельних ділянок належить їм і знаходиться на їхній земельній ділянці, оскільки це спростовується письмовими доказами у вказаній справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що в порушення ст.30 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990 року, який був чинним на час переходу права власності на будівлю і споруду), передаючи 08.10.1996 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на підставі вищевказаного рішення Коломийської міської ради народних депутатів земельну ділянку по вул. Попадюка, 3, в м. Коломиї та, видаючи їм зазначений Державний акт про право приватної власності на цю ділянку, в площу якої входить криниця, споруджена на межі суміжних земельних ділянок сторін, Коломийською міською радою порушується право позивачки (тобто ОСОБА_2В.) на користування належною їй земельною ділянкою (а.с.91-93).

Згідно з правилами, передбаченими ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на існування обставин, що встановлені в рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.12.2014 року, суд першої інстанції в даній справі прийшов до правильного висновку про відхилення доводів позивачів щодо належності їм земельної ділянки, на якій знаходиться спірна криниця.

Відповідно до положень ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд першої інстанції визнав необґрунтованою позовну вимогу про визнання права власності позивачів на господарську споруду - спірну криницю, яка вважається приналежністю до головної речі - житлового будинку та вказав, що чинним законодавством України не передбачено можливість визнання права власності лише на господарську споруду.

В засіданні апеляційного суду апелянти вказали, що вони не ставили в суді вимоги про визнання права власності на криницю, а тільки на визнання приналежності криниці до їх господарства. Однак, колегія суддів вважає, що дана позовна вимога є заявлена не коректно, оскільки питання щодо спірної криниці було предметом дослідження у іншій справі, рішення у якій набрало законної сили. Позивачі, звернувшись з таким позовом, бажають іншим чином встановити право на користування земельною ділянкою на якій знаходиться дана криниця, тобто у більшому розмірі, ніж це передбачено наявними у справі доказами.

Судом встановлено, що позивачі після 23.12.2014 року, тобто після визнання судовим рішенням недійним виданого на їх ім'я Державного акту на право власності на землю, не зверталися до ліцензованих організацій, а, звернулись з даним позовом, сподіваючись, що суд їм надасть допомогу у такому встановленні, що не віднесено чинним земельним законодавством до компетенції суду.

Також суд першої інстанції на підставі зібраних та досліджених у суді доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачами не надано жодних доказів щодо вчинення відповідачкою будь-яких перешкод у встановленні в натурі меж земельної ділянки та на підтвердження решти позовних вимог, в тому числі про вчинення відповідачкою на межі господарств сторін будь-яких дій, які порушують права позивачів. Оскільки межі земельної ділянки позивачів не винесені в натурі, то їх вимога про ліквідацію яблуні, яка знаходиться, затвердженням позивачів, на межі їх ділянки, на увагу не заслуговує. З даними доводами погоджується і апеляційна інстанція.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 26 січня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_12

ОСОБА_13