У х в а л а

15 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 3 липня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 6 липня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 4 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 6 липня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 4 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 6 липня 2015 року залишено без змін.

21 січня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 3 липня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 6 липня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 1046, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обґрунтування підстави перегляду вказаних судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року, 23 і 30 вересня 2015 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 21 жовтня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення, погодився з висновками судів про те, що при укладенні кредитного договору сину позивачки (позичальнику) як споживачу була надана інформація про умови кредиту та його сукупну вартість, він був належним чином обізнаний про всі істотні умови кредитного договору, діяв за власним волевиявленням та на власний розсуд розпорядився своїми цивільними правами, банк відповідно до умов кредитного договору виконав свої зобов'язання в повному обсязі, що підтверджується наданим платіжним дорученням, а тому відсутні правові підстави для визнання зазначеного кредитного договору недійсним.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 22 жовтня 2014 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про те, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, чим погіршують становище споживача, оскільки передбачають зміни у витратах, додаткові нарахування, збільшення відсотка за користування кредитними коштами, а тому наявні правові підстави для визнання спірного договору недійсним;

- в ухвалі від 23 вересня 2015 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з висновками судів про визнання недійсним кредитного договору з огляду на те, що формування волі позичальника щодо укладення спірного кредитного договору відбувалося під впливом інформації, яка не відповідала дійсності; при цьому виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення непередбачених втрат у боржника;

- в ухвалі від 30 вересня 2015 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення кредитної заборгованості, оскільки банк не надав оригіналу спірного договору, доказів отримання відповідачем грошових коштів за цим договором та не довів, що надана копія договору виготовлена з оригіналу; крім того, касаційний суд погодився з рішенням суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визнання спірного договору недійсним з огляду на те, що докази передачі банком грошових коштів відповідачу відсутні, а тому цей договір не є укладеним і не потребує визнання його недійсним.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 3 липня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 6 липня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

В.М.Сімоненко