Справа № 724/1957/15-ц
Провадження № 2/724/224/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Руснака А.І.

при секретарі: Лакуста Ю.В.

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хотин Чернівецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

16.12.2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, відповідно до якого просить суд визнати недійсним договір дарування від 26 жовтня 2013 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він являється власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: вул. І.Франка, 19 в с. Рукшин Хотинського району Чернівецької області.

Зазначає, що в середині 2013 року до них із нині вже покійною його дружиною ОСОБА_6 яка померла 21.12.2013 року приїхала онучка його покійної дружини ОСОБА_4 і запропонувала їм свою допомогу та догляд в рахунок належного йому нерухомого майна, зокрема житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований по вул. І.Франка, 19, в с. Рукшин Хотинського району Чернівецької області.

Вказує, що вони домовились про умови догляду в приватного нотаріуса Хотинського нотаріального округу ОСОБА_5 та уклали договір утримання, однак після підписання договору, ще за життя його покійної дружини відповідачка в справі ОСОБА_4 жодного разу не доглядала їх, не купувала їм ліки та продукти харчування. Також ніякої допомоги від неї він не отримував і після смерті його дружини.

Зазначає, що на початку 2015 року він вирішив розірвати даний договір і звернувся до відповідачки з проханням добровільно розірвати договір утримання, на що остання повідомила йому, що доглядати його вона не буде по тій причині, що будинок належить їй на підставі договору дарування, який був укладений в 2013 році.

Вказує, що тільки після звернення до відповідачки він довідався, що дійсно в 2013 році між ним та відповідачкою в справі був укладений договір дарування житлового будинку, а не договір утримання про який вони домовилися.

Зазначає, що за власним бажанням договір дарування він би не уклав по тій причині, що у нього відсутнє будь-яке інше майно придатне для життя, даний житловий будинок являється його житлом в якому він проживає постійно.

Крім того, починаючи з 2013 року, тобто з часу укладення договору відповідач ОСОБА_4 в його господарстві не проживає, за комунальні та інші послуги він сплачує особисто сам, ключі від даного житлового будинку він відповідачці не передавав, а тому вважає, що в даному випадку має місце помилка та тяжка обставина, в якій вони із покійною дружиною перебували так як постійно хворіли, а тому, підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати договір дарування від 26 жовтня 2013 року недійсним.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути в тому числі припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до його порушення, зміна правовідношення. Як правило, власник порушеного або невизнаного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і такі докази подаються сторонами, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають ст.ст. 58, 29 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 26 жовтня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вул. І.Франка, 19 в с. Рукшин, Хотинського району, Чернівецької області (а.с.32).

Із відповіді за № 322 Хотинського КР БТІ від 24 листопада 2015 року, наданої на запит адвоката ОСОБА_2 вбачається, що власником житлового будинку, який розташований в с. Рукшин, по вул. І. Франка, № 19, Хотинського р-ну, Чернівецької області є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 23.09.2011 року, виданого згідно рішення виконкому Рукшинської сільської ради від 23.09.2009 р. за № 64/9 та зареєстровано в Хотинському КР БТІ в книзі № 48 реєстровий № 552. За даними Хотинського КР БТІ станом на 31.12.2012 року власник даного господарства не змінювався. Вартість на момент реєстрації даного майна (23.09.2011р.) становить 45563 грн. (а.с.14).

Як встановлено судом, відповідно до умов оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 безоплатно у власність вищевказаний житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: вул. І.Франка, 19, в с. Рукшин, Хотинського району, Чернівецької області.

Згідно ст. 202 п. 1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. 203 п. 1, 2, 3, 4, 5 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, даний договір дарування позивач оспорює з тих підстав, що укладаючи договір дарування 26 жовтня 2013 року належного йому житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами він помилково вважав, що зазначений договір є договором утримання.

Згідно ст. 215 п. 1, 3 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що на момент укладення вищевказаного договору дарування, дарувальник, тобто позивач ОСОБА_1 перебував в приватного нотаріуса Хотинського нотаріального округу ОСОБА_5 особисто і як вбачається з матеріалів справи під час підписання договору дарування сторонами не було представлено жодних доказів того, які б свідчили про те, що позивач на той час фізично не мав змоги підписати договір дарування чи не розумів його змісту на момент його укладення, що і вбачається із тексту викладеного в договорі дарування між позивачем в справі ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4

Відповідно до тексту договору дарування від 26.10.2013 року, приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу ОСОБА_5 не було зазначено жодного застереження, щодо фізичного стану позивача ОСОБА_1, тобто, як встановлено судом, нотаріусом були здійснені всі необхідні дії, щодо встановлення психологічного стану позивача в справі, що і підтверджено матеріалами справи.

Крім того, позивач ОСОБА_1 також був попередньо ознайомлений нотаріусом із приписами цивільного законодавства, що регулюють саме укладений договір дарування, а не інший правочин, що і спростовує обґрунтування позивача щодо природи укладеного правочину.

Також судом встановлено, що укладаючи договір дарування позивач ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, те що даний договір він укладає добровільно, цілеспрямовано, свідомо, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених цим договором, діючи без впливу обману, що і спростовує пояснення позивача, які були надані в судовому засіданні.

Судом встановлено, що дані обставини в сукупності підтверджують те, що при вчиненні договору дарування, формування волі позивача ОСОБА_1, було вільним (добровільним), цілеспрямованим, внутрішня воля на вчинення договору дарування відповідала його зовнішньому волевиявленню, без створення зі сторони відповідача та інших осіб помилкових уявлень про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно занижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до ст.ст. 229-233, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Так, судом встановлено, що згідно витягу з хвороби № 545 позивач ОСОБА_1 дійсно хворів, але в період з 23.01.2013 року по 02.02.2013 року, тобто задовго до того часу коли був укладений оспорюваний правочин, що і спростовує посилання позивача з приводу його хвороби.

Також судом встановлено, що у вступній частині договору дарування сторони зазначили, що попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами чинного законодавства, що регулюють укладений ним правочин, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, діючи добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наміру позивача укласти договір довічного утримання та докази, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, а також того, що умовою оспорюваного договору був догляд за позивачем.

Отже, як було встановлено судом, позивач та його представник в судовому засіданні не довели обставин, на які посилаються в позовній заяві, водночас досліджені судом докази спростовують їх доводи, оскільки по суті будь - які ознаки протиправності або незаконності оспорюваного позивачем договору дарування - відсутні, а доводи позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, з якими вони повязують порушення прав та законних інтересів позивача на принципах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства залишились не доведеними в судовому засіданні, а тому даний правочин не може бути визнаний судом недійсним з цієї підстави.

Крім того, суд вважає, що докази, які б з достовірністю могли свідчити про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для визнання договору дарування недійсним в ході судового розгляду не представлені, а тому в задоволенні позовних вимог позивачу ОСОБА_1 слід відмовити за їх безпідставністю.

На підставі викладеного, та керуючись Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 16, п.1 ст. 202, п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203, п.п. 1, 3 ст. 215, ст.ст. 229-233, ст. 638 ЦК України, ст. ст. 27, 60, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: вул. І.Франка, № 19 в с. Рукшин, Хотинського району Чернівецької області, укладеного 26 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Хотинського нотаріального округу ОСОБА_5- відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Хотинський районний суд Чернівецької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: Руснак А.І.