Справа № 200/7922/16-ц
Провадження № 2/200/2905/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

15 червня 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді - Єлісєєвої Т.Ю.

при секретарі - Кузьминій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 3481, придбала у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Право власності позивача на вказану квартиру було зареєстроване у встановленому порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 31811081 від 27.12.2014 р.

Через деякий час позивачеві стало відомо, що до належної їй квартири намагався потрапити відповідач, який повідомив сусідів про те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2014 р. по цивільній справі № 200/3855/14-ц провадження №2/200/16666/14, за ним було визнано право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, яка належить позивачеві на праві власності.

Договір купівлі-продажу від 27 грудня 2014 р., на підставі якого позивач придбала у власність спірну квартиру, був укладений нею з гр. ОСОБА_4В, який до цього був власником квартири. Відповідач ОСОБА_2 власником квартири ніколи не був, на дату укладення договору купівлі-продажу від 27 грудня 2014 р., в спірній квартирі не проживав та зареєстрований не був.

Договір купівлі-продажу від 27 грудня 2014 р. не розірвано, недійсним у встановленому порядку не визнано. Право власності позивача на вищевказану квартиру ніким не оспорюється.

Відповідач не є членом сімї позивача, власником спірної квартири ніколи не був, на дату укладення договору купівлі-продажу від 27 грудня 2014 р в спірній квартирі не є зареєстрованим, не проживає та не користується спірною квартирою. Наявність у відповідача права користування належною позивачу квартирою обмежує та порушує права позивача, як власника квартири. Тому позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування належною їй житловою квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивачки надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до вказаної заяви, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, тому суд вважає за можливе розглянути справу відповідно правил ст. 169, 224,225 ЦПК України - заочно.

У зв'язку з неявкою сторін, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 3481, придбала у гр. ОСОБА_4 у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 31811081 від 27.12.2014 р. за позивачем було зареєстроване право власності на вказану квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Частиною 3 статті 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, після нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вказаної квартири та державної реєстрації права власності на квартиру у позивача виникло право власності на цю квартири.

Станом на дату заявлення позову договір купівлі-продажу від 27 грудня 2014 р. не розірвано, недійсним у встановленому порядку не визнано. Право власності позивача на вищевказану квартиру не оспорюється.

Після укладення договору-купівлі продажу від 27 грудня 2014 р. позивач виконала у спірній квартирі ремонт, разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_5 зареєструвались у вказаній квартирі і проживають у ній, що підтверджується Довідкою № 20 698 від 06.08.2015 р. про склад сімї та місце реєстрації, виданою Єдиним абонентським відділом № 2 КП «Міські комунальні платежі». Інші особи у даній квартирі не зареєстровані та не проживають.

Після придбання квартири позивачу стало відомо, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2014 р. по цивільній справі № 200/3855/14ц провадження № 2/200/16666/14, за відповідачем ОСОБА_2 було визнано право користування вищезазначеною квартирою, яка належить позивачу на праві власності. При цьому відповідач власником цієї квартири не є.

У відповідності до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, відповідач не є членом сімї позивача, після винесення рішення Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська від 18.11.2014 р. у квартирі не зареєстрований та не користується квартирою для проживання.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Наявність права відповідача на користування спірною квартирою обмежує та порушує права позивачки, як власника квартири.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Будь-яких належних та допустимих доказів в спростування вимог позивача відповідачем суду не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що слід визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловою квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловою квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено відповідачем шляхом подачі заяви до Бабушкінського районного суду про його перегляд, протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Позивачем рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська.

Суддя Т.Ю. Єлісєєва