У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.04.2016 Справа №607/20760/14-ц

м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

за участі секретаря судового засідання Рихліцької О.А.,

з участю заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у лютому 2016 року звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області зі скаргою на дії головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва ОСОБА_2, вказуючи, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 березня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 в його користь 41466,95 гривень заборгованості за договорами позики та 414,67 гривень судового збору. На підставі вказаного рішення суду 15 червня 2015 року був виданий виконавчий лист, на підставі якого Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Тернопільської області відкрито виконавче провадження. На підставі його заяви 28 січня 2016 року лист виконавчий лист йому повернуто відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Дізнавшись, що Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва накладено арешт на належний боржнику ОСОБА_3 транспортний засіб автомобіль «Мерседес», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, він предявив до виконання виконавчий лист у вказаний відділ ДВС, однак постановою від 08 лютого 2016 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження з посиланням на п. 7 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження, якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою. Однак, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону, вважає, що постанова державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва від 08 лютого 2016 року є незаконно і підлягає до скасування.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 подану скаргу підтримав із наведених у ній підстав, просив її задовольнити.

Державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва в судове засідання не зявився не повідомивши про причини неявки, хоча про час та місце розгляду скарги був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності чи про відкладення розгляду скарги не подавав.

Божник ОСОБА_3 також у судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив.

За вказаних обставин відповідно до ст. 386 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути скаргу в їхній відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконання рішення суду є невід'ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України (стаття 124 Конституції).

Згідно зі ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до вимог ст.11 цього Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом установлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 11 березня 2015 року з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 стягнуто 41466,95 гривень заборгованості за договорами позики та 414,67 гривень судового збору.

На підставі вказаного рішення суду 15 червня 2015 року було видано виконавчий лист.

Зазначений виконавчий лист предявлено стягувачем до виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Тернопільської області.

На підставі заяви ОСОБА_1 28 січня 2016 року виконавчий лист йому повернуто відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Цього ж дня ОСОБА_1 предявив виконавчий лист до виконання до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва за місцем знаходження майна боржника належного ОСОБА_3 автомобіля «Мерседес», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Постановою від 08 лютого 2016 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження.

У постанові зазначено, що виконавчий документ предявлений не за місцем виконання рішення. Згідно з відміткою державного виконавця у виконавчому документі 28 січня 2016 року вказаний виконавчий лист повернуто стягувачу за його заявою. Відповідно до п. 7 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження, якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою. З урахуванням наведеного, керуючись ст. ст. 21, 23, п. 7 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» відмовлено у відкритті виконавчого провадження.

Перевіряючи правомірність винесеної постанови суд враховує зміст положень закону, якими керувався державний виконавець при її винесенні.

Так, статтею 21 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано підвідомчість виконавчих проваджень відділам примусового виконання рішень, зокрема відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі. Зазначено також, що інші виконавчі провадження, які перебувають на виконанні в органах державної виконавчої служби, можуть передаватися до відділів примусового виконання рішень в установленому Міністерством юстиції України порядку.

Стаття 23 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає підстави переривання строку давності пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

В постанові державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Тернопільської області від 28 січня 2016 року про повернення виконавчого листа стягувачу вказано, що виконавчий лист може бути повторно предявлений до виконання в строк 28 січня 2017 року.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Із роздруківки з інтернет-сайту Сетам убачається, що Відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва 21 серпня 2013 року винесено постанову про арешт майна боржника автомобіля «Мерседес», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Місце знаходження майна м. Київ, пр. Московський, 14Б.

За вказаних обставин суд вважає, що зазначені в постанові державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва від 08 лютого 2016 року посилання на вимоги ст. ст. 21, 23, п. 7 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, а тому зазначена постанова підлягає до скасування.

Разом із тим, вимоги ОСОБА_1 про повернення виконавчого листа у Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва для подальшого виконання не є підставними, оскільки оригінал виконавчого документа повернуто стягувачу, а не суду, а скасування постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження надає стягувачу право повторного предявлення виконавчого листа до виконання. За таких обставин порушені права стягувача ОСОБА_1 є поновленими внаслідок скасування оспорюваної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 08 лютого 2016 року.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 1, 6, 11, 20, 22, 47 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 210, 213, 386 389 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва задовольнити. частково.

Скасувати постанову головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва ОСОБА_2 про відмову у відкритті виконавчого провадження №50031407 від 08 лютого 2016 року.

В задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддяОСОБА_4