УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., НагорнякаВ.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Глобал капітал» про стягнення коштів, визнання договору недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати недійним п. 6.2. договору № 03-09/2008-111 від 03 вересня 2008 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Глобал капітал» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Глобал капітал»);

- стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Глобал капітал» на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 127 892 грн 73 коп., з яких 80 277 грн 05 коп. - заборгованість, 41 143 грн 34 коп. - інфляційні нарахування та 6 472 грн 75 коп. - 3 % річних.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та відповідачем як Управителем Фонду фінансового будівництва (далі - ФББ) виду А «Перша черга котеджного містечка «Деснянське» 03 вересня 2008 року відповідно до Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон) укладено договір №03-09/2008-111, за яким довіритель на підставі повного визнання ним Правил ФББ виду А «Перша черга котеджного містечка «Деснянське» надає згоду на участь у ФФБ, бере на себе зобов'язання виконувати правила ФФБ, передає кошти управителю в управління з метою отримання у власність об'єкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій управителя з управління цими коштами, а управитель приймає кошти в управління, зараховує кошти на рахунок ФФБ з подальшим використанням коштів ФФБ у порядку, визначеними правилами ФФБ та вказаним договором (п. 1.1. договору).

ОСОБА_4 зазначав, що відповідно до вищевказаного договору розмір винагороди управителя за управління майном довірителя складає 2,85 % від розміру фактично переданих довірителем у ФФБ коштів згідно з графіком внесення коштів.

Також позивач вказував, що між сторонами було складено акт, у якому зазначено, що сума коштів, сплачених довірителем і перерахованих в управління ФФБ (ФФБ виду А «Перша черга котеджного містечка «Деснянське»), становить 2 816 738 грн 49 коп. без ПДВ; винагорода Управителя становить 80 277 грн 05 коп. без ПДВ.

Оскільки винагорода Управителя всупереч п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону отримувалася ним не від забудовника, а від довірителя, позовні вимоги просив задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ТОВ «Фінансова компанія «Глобал капітал», колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до приписів ст. 21 Закону в редакції станом на 14 січня 2006 року, яка діяла на момент укладання договору, за перерахування коштів на фінансування будівництва управитель отримує винагороду: для ФФБ виду А управителю таку винагороду сплачує забудовник у розмірі, строки та у порядку, погоджених із забудовником при укладанні договору. За погодженням управителя та забудовника, при перерахуванні коштів на фінансування будівництва із фонду фінансування будівництва, управитель може утримувати належну йому винагороду самостійно за рахунок коштів ФФБ. Управитель ФФБ до запланованої дати введення об'єкта будівництва в експлуатацію на умовах Правил ФФБ може надати довірителю послуги щодо зміни об'єкта інвестування, уступки права вимоги за договором про участь у ФФБ третім особам, часткового повернення коштів з ФФБ та оформлення відмови від участі у фонді. За здійснення таких послуг довіритель сплачує управителю ФФБ винагороду в розмірі та у порядку, визначених Правилами ФФБ.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що вимоги ОСОБА_4 щодо невідповідності положенням ст. 21 Закону (в редакції станом на 14 січня 2006 року) п. 6.2 договору та п. 5.4.6 Правил ФФБ, якими визначена винагорода управителя за управлінням майном довірителя, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки цим Законом не встановлено прямої заборони щодо визначення такої винагороди у Правилах ФФБ та договорах про участь у ФФБ.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана