АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22 -ц/790/721/16 Головуючий 1 - інстанції - Шиянова Л.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

суддів КРУГОВОЇ С.С.,

МІНЕНКОВОЇ Н.О.,

секретарів Пруднікової О.В.,Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Пульсар-92» на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 27 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пульсар-92» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

в с т а н о в и л а :

20 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернулась до Жовневого районного суду міста Харкова з позовом, в якому просила стягнути на її користь з відповідача 7190,62 грн., що складається з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за жовтень 2014 року, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку з 24 жовтня по 19 листопада 2014 року.

Під час розгляду справи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач збільшувала і станом на 27 лютого 2015 року просила в цій частині стягнути з відповідача 18594,00 грн. за 90 днів затримки.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 27 лютого 2015 року стягнуто з ТОВ" Пульсар-92" на користь ОСОБА_3 заборгованість з заробітної плати в розмірі 3866,84 грн. та 18594,00 грн. - середнього заробітку за час затримки розрахунку, а на користь держави - 243,60 грн. судового збору.

Ухвалою цього ж суду від 24.11.2015 року у задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, в особі представника за довіреністю, просить скасувати заочне рішення від 27.02.2015 року та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовити.

В обгрутування скарги посилається на незаконність і необгрунтованість рішення, ухвалення його з порушеннями норм матеріального і процесуального права.

Вказує, що судом безпідставно зазначено в рішенні про неявку представника відповідача до суду без поважних причин та відмовлено у скасуванні заочного рішення.

При розгляді заяви відповідача про перегляд заочного рішення до участі у справі всупереч вимогам ст. ст. 40, 41 ЦПК України в якості представника позивача було допущено ОСОБА_4, яка на час звільнення ОСОБА_3 була директором підприємства та допитувалась у справі під присягою в якості свідка.

Справа по суті розглянута судом поверхнево. Позивачкою двічі подавались заяви про збільшення позовних вимог, друга з яких подана 27.02.2015 року, прийнята та розглянута і задоволена судом, що є порушеннями норм ст. ст. 10, 27, 31 ЦПК України.

В якості доказів, що підтверджують позовні вимоги, в рішенні зазначені документи, надані позивачкою в ксерокопіях, належним чином не завірені і не досліджені судом досконало, що призвело до неправильних висновків.

Фактично заочне рішення ухвалено судом тільки на підставі пояснень позивачки, оскільки надані письмові матеріали неможна визнати належними доказами.

При цьому поза увагою суду залишились такі важливі обставини як те, що згідно наказу № 11а-1-ОК від 07.03.2014 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу на посаду бухгалтера з 07.03.2014 року, заробітна плата була встановлена згідно штатного розкладу в сумі 3500,00 грн., натомість в її трудовій книжці від імені директора товариства з посиланням на той самий наказ внесено запис про прийняття її на роботу на посаду головного бухгалтера, що є фальсифікацією, оскільки на посаду головного бухгалтера позивач була призначена значно пізніше, а саме у серпні 2014 року.

На час прийняття ОСОБА_3 на роботу заробітна плата головного бухгалтера становила 6000,00 грн.

Фактично з роботи позивач була звільнена з проведенням з нею повного розрахунку. Надана до суду довідка № 4 від 22.10.2014 року за підписом ОСОБА_4 викликає сумніви щодо її походження та змісту. ОСОБА_4 не працює на підприємстві з 27.10.2014 року, довідка підприємства на час розгляду справи не витребувалась і у справі відсутня.

Між тим, зміст довідки спростовується матеріалами справи, в яких є наказ про прийняття ОСОБА_3 на роботу на посаду бухгалтера і в цьому наказі підпис останньої про ознайомлення з ним. Отже, у довідці невірно зазначена заробітна плата ОСОБА_3 та розрахунок компенсації за невикористану відпустку і загальна сума, яка начебто не була сплачена товариством при звільненні ОСОБА_3

23.10.2014 року через банківський рахунок ОСОБА_3 була перерахована сума 3,5 тис. грн., що підтверджується довідкою і спростовує зазначення в довідці відсутність коштів на підприємстві.

Вказує також, що відносно ОСОБА_4 і ОСОБА_3 є кримінальне провадження та проводяться слідчі дії.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить про її відхилення і залишення заочного рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарги.

Заслухавши доповідь судді; пояснення осіб, які беруть участь у справі; перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що позивач працювала у відповідача з 07 березня 2014 року по 22 жовтня 2014 року на посаді головного бухгалтера, звільнена з займаної посади 22 жовтня 2014 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

При звільненні відповідач не провів з позивачкою повний розрахунок, згідно довідки від 24.10.2014 року заборгованість по заробітній платі складає 3866,84 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку на 90 днів становить 18594,00 грн.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівнику сум в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України при відсутності спору про їх розмір, підприємство, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки розрахунку. За роз»ясненнями, що містяться в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України у рішенні № 1-5/2012 від 22 лютого 2012 року зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку на весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивач з 07 березня 2014 року по день звільнення обіймала посаду головного бухгалтера не відповідає дійсності, оскільки за наказом ТОВ "Пульсар-92 № за № 11а-1-ОК від 07 березня 2014 року вона була призначена на посаду бухгалтера (а.с.3), а на посаду головного бухгялатера призначена наказом № 53-ОК від 08.08.2014 року з 08 серпня 2014 року. Вказані обставини визнані позивачем, яка також пояснила, що не надавала значення про неповну відповідність записів в її трудовій книжці займаним посадам.

Проте, вказані обставини на думку колегії суддів не спростоовують як факту непроведення повного розрахунку з позивачем при її звільненні так і розміру стягнутих за рішенням суду сум.

Колегією досліджено штатний розпис відповідача з 01.07.2014 року, за даними якого посадовий оклад головного бухгалтера становить - 6000,00 грн., а посадовий оклад бухгалтера - 3000,00 грн.

Як стверджує позивач і не заперечує представник відповідача заробітна плата працівникам товариства нараховувалась по відповідним відомостям, з червня 2014 року перераховуваласьна платіжні картки.

Дослідженням виписок про рух коштів по особовому рахунку ОСОБА_3 в ПАТ " ПІРЕУС БАНК" МТБ з 01.07.2014 року по 31.07.2015 року встановлені такі надходження від відповідача:

07.07.2014 року - 3505,87 грн. - заробітна плата за 2-гу половину червня 2014 року;

22.07.2014 року - 3500,00 грн. - заробітна плата за 1-шу половину липня 2014 року;

07.08.2014 року - 3505,87 грн. - заробітна плата за 2-гу половину липня 2014 року;

22.08.2014 року - 3500,00 грн. - заробітна плата за 1-шу половину серпня 2014 року;

05.09.2014 року - 3502,30 грн. - заробітна плата за 2-гу половину серпня 2014 року;

22.09.2014 року - 3500,00 грн. - заробітна плата за 1-шу половину вересня 2014 року;

07.10.2014 року - 3502,30 грн. - заробітна плата за 2-гу половину вересня 2014 року;

07.10.2014 року - 3500,00 грн. - заробітна плата за 1-шу половину жовтня 2014 року;

До суду апеляційної інстанції представник відповідача надала довідку, в якій зазначено, що формально має місце неповнота проведеного з позивачем розрахунку в сумі 1471,94 грн. проте разом з тим за період роботи з липня по вересень 2014 року вона безпідставно нарахувала собі заробітну плату в розмірі 11710,00 грн., що значно перевищує недоотриману суму, тому на час звільнення позивача борг ТОВ "Пульсар-92" перед нею відсутній.

Колегія суддів вважає, що наведені в довідці дані щодо розмірів заробітної плати ОСОБА_3 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не узгоджуться з вищенаведеними даними щодо розмірів заробітної плати, які надходили від відповідача на банківську картку позивача. Інших належних та допустимих доказів щодо цих розмірів відповідачем не надано.

Посилання в апеляційній скарзі і в довідці ТОВ " Пульсар-92" від 11.01.2016 року про порушення відносно ОСОБА_3 та колишнього директора ТОВ " Пульсар-92" ОСОБА_4 кримінального провадження не впливає на цей висновок колегії, оскільки належних та допустимих доказів доведеності вини останніх у незаконному нарахуванні заробітної плати ОСОБА_3, до апеляційного суду не надано.

Матеріали справи свідчать також про те, що слідчим відділом ЛВ на станції Харків-Пасажирський 21.01.2015 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_4 щодо службових осіб ТОВ " Пульсар-92" з попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України. Ухвалою Господарського суду Харкіської області від 29 лютого 2016 року прийнято заяву ТОВ "Геронтісса і К" м. Харків про визнання ТОВ " Пульсар-92" банкрутом.

Обставин, які б свідчили про відсутність вини відповідача у непроведенні з позивачем повного розрахунку при звільненні не встановлено.

Розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем на час її звільнення відповідачем не спростовано. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку не суперечить Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Допущені судом першої інстанції процесуальні порушення у вигляді прийняття до розгляду збільшених позовних вимог у день ухвалення заочного рішення та допуск в якості представника позивача особу, яка була допитана судом як свідок, не призвели до неправильного вирішення справи і не є підставою для скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307,ст. ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пульсар-92» відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) Т.П.Зазулинська

Судді (підпис) С.С. Кругова

(підпис) Н.О.Міненкова