Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №331/9103/13
Провадження №22ц/778/587/16 Головуючий у 1 інстанції: Федченко І.М.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Каракуші К.В.,

суддів: Гончар М.С.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні власністю, який в процесі розгляду справи неодноразово уточнювала.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2015 року в якості співвідповідача залучено до участі у справі ОСОБА_7

У позові зазначала, що вона на підставі договору дарування є власником житлового будинку № 35-А по вул.. Першотравневій в м. Запоріжжя, розташованого на земельній ділянці площею 1000 кв.м. ( 0,1 га). Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є власниками (по 2/5 частини кожному) житлового будинку № 33-А по вул.. Першотравневій в м. Запоріжжі. ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є власниками 1/5 частини цього будинку. За цим будинком закріплено земельну ділянку площею 600 кв.м. ( 0,06 га). Зазначений будинок відповідачами було самовільно розширено шляхом здійснення прибудов, що позначені під літерами А', а1, а2, а3 . При цьому ця добудова будинку здійснена до самої межі земельних ділянок домоволодінь за № № 33-А і 35-А, що є порушенням п.3.25 Державних будівельних норм 360-92, яка передбачає відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни не менше 1 м.

Посилаючись на те, що внаслідок самовільної добудови зовнішня стіна належного відповідачам будинку проходить безпосередньо по межі із належною позивачу земельною ділянкою, внаслідок чого створені неналежні умови для використання земельної ділянки за цільовим призначенням, оскільки всі опади з даху будинку відповідачів потрапляють на земельну ділянку позивача, що спричиняє постійне затоплення, ерозійні зсуви ґрунту та забруднення відходами, позивач просила зобов'язати відповідачів усунути їй перешкоди в користуванні власністю - домоволодінням № 35-А по вул. Першотравневій в м. Запоріжжі, а саме - за власний рахунок знести прибудови під літ. А', а1, а2, а3 до домоволодіння № 33-А по вул.Першотравневій в м. Запоріжжя.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учаників апеляційного провадження, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку № 35-А по вул. Першотравневій в м. Запоріжжя, розташованого на земельній ділянці площею 1000 кв.м. ( 0,1 га) на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 25 грудня 2011 року.

Відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є власниками по 2/5 частини за кожним житлового будинку № 33-А по вул. Першотравневій в м. Запоріжжі на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.05.1999 року та нотаріально посвідченого договору дарування від 25.11.2002 року відповідно. Відповідач ОСОБА_7, після смерті 22.02.2007 року батька ОСОБА_9 прийняла спадщину у вигляді 1/5 частини цього будинку. За цим будинком закріплено земельну ділянку площею 600 кв.м. ( 0,06 га).

Домоволодіння сторін є суміжними і мають спільну межу. Згідно до акту Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області №11 від 24 вересня 2012 року межа між земельними ділянками вказаних домоволодінь не порушена (т.1, а.с.4).

Матеріалами справи підтверджується і визнається сторонами, що спірні прибудови А', а1, а2, а3 про знос яких позивається ОСОБА_3 розташовані на земельній ділянці домоволодіння № 33-А, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_7

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судом встановлено, зведення прибудови до житлового будинку № 33-А по вул. Першотравневій в м. Запоріжжі, про які позивається ОСОБА_3, були здійснені попередніми власниками на підставі Дозволу головного архітектора м.Запоріжжя 19 червня 1966 року (т.1, а.с.190) та межі землекористування також погоджувались між попередніми власниками домоволодінь (т.1, а.с.191). Згідно довідки БТІ про обстеження будівель та споруд, розташованих за адресою житлового будинку № 33-А по вул. Першотравневій в м. Запоріжжі від 22.02.2007 року до складу вказаного домоволодіння входять житловий будинок - літ.А, службова прибудова до нього літ. А', службова прибудова а1та інші господарські споруди, до самовільно побудованих віднесені прибудови під літ а2, а3 (т.1 інвентаризаційної справи, а.с.248).

Позивач на обґрунтування свого порушеного права, як користувача суміжної земельної ділянки та власника будинку, посилалась на те, що прибудови А', а1, а2, а3 знаходяться впритул до межі і суперечать нормам ДБН, які передбачають відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни не менше 1 м. До того ж, всі опади з даху спірних прибудов відповідачів потрапляють на земельну ділянку позивача, що спричиняє постійне затоплення, ерозійні зсуви ґрунту та забруднення відходами.

За клопотанням позивача судом першої інстанції була проведена судова будівельно-технічна експертиза, за висновком якої прибудови, які позначені на плані літ. А', а1, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Першотравнева, 33-А, не відповідають вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва відносно домоволодіння ОСОБА_3, зокрема не забезпечено мінімально необхідної відстані для догляду за будівлями, відсутня система водовідведення, тобто порушені вимоги п. 3.25 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", п. 2.17 ДБН В.2.2-15-2005 "Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення", пп. 3.15, 4.1, 4.5 ДБН В.2.6-14-97 "Конструкції будинків і споруд. Покриття будівель і споруд", п. 4.2.3 ДБН В.1.2-14-2009 "Загальні принципи забезпечення надійності та конструктивної безпеки будівель, споруд, будівельних конструкцій та основ".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновки вказаної експертизи не доводять обґрунтованості вимог позову про знесення прибудов з наступних підстав.

З висновків експерта вбачається, що на досліджуваних прибудовах А', а1 домоволодіння відповідачів відсутня система водовідведення, а саме: спеціальні водозбірні підвісні лотки або прикарнизні (настінні) жолоби, водоприймальні воронки і системи водовідвідних трубопроводів, яка б забезпечувала організоване відведення атмосферних опадів (дощових вод, снігу) з даху досліджуваних прибудов та житлового будинку в цілому та унеможливлювала їх стікання на земельну ділянку сусіднього домоволодіння №35-А, власником якого є позивач ОСОБА_3, чим порушення п. 3.25 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", п. 2.17 ДБН В.2.2-15-2005 "Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення", пп. 3.15, 4.1, 4.5 ДБН В.2.6-14-97 "Конструкції будинків і споруд. Покриття будівель і споруд", п. 4.2.3 ДБН В.1.2-14-2009 "Загальні принципи забезпечення надійності та конструктивної безпеки будівель, споруд, будівельних конструкцій та основ" (т.1, а.с.167).

Позивач, посилаючись на такий висновок експерта, зазначав, що відсутність вказаної системи водовідведення на спірних прибудовах спричиняє постійне затоплення, ерозійні зсуви ґрунту та забруднення відходами належній позивачу земельної ділянки.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Матеріали справи не містять допустимих доказів на підтвердження посилань позивача про затоплення, ерозійні зсуви ґрунту та забруднення відходами належної позивачу земельної ділянки.

Такими доказами могли бути відповідні дані санітарно-епідеміологічних органів, спеціальні експертні висновки, тощо.

Проте само по собі встановлення судово-будівельною експертизою факту порушення приписів ДБН щодо відсутності системи водовідведення на спірних прибудовах не підтверджує обставин затоплення, ерозійного зсуву грунту та забруднення відходами і тим більше не може бути підставою для застосування крайнього заходу у вигляді зносу таких прибудов.

Пунктом 3.25 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. ДБН 360-92", затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992, № 44 з подальшими змінами, встановлено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.

Таким чином, нормативно встановлена відстань від найбільш виступаючої стіни будівлі до межі сусідньої земельної ділянки забезпечує можливість саме власникам будівлі здійснювати догляд за нею та її поточний ремонт і не являється гарантією прав інших осіб, а тому недотримання цієї норми, за умови відсутності інших негативних наслідків, не свідчить про порушення прав позивача як землекористувача суміжної земельної ділянки.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що самочинно збудовані прибудови літ. а2, а3 порушують право позивача суду взагалі не надано, вказані прибудови навіть не були обєктами дослідження судово-будівельної експертизи.

Колегією суддів відхилено клопотання представника позивача про допит експерта, який проводив відповідну судово-будівельну експертизу, оскільки такого клопотання позивачем не заявлялось в суді першої інстанції і достатнього обґрунтування доцільності такого виклику експерта суду не надано.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції проте, що звертаючись до суду з позовом про захист права власності шляхом зносу прибудов, позивач не надала належних та допустимих доказів, про те, яким чином прибудови літ.А', а1, а2, а3 перешкоджають ій у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому не довела наявність свого порушеного права, як того вимагає ст.ст. 391, 376 ЦК України. Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності вирішення справи, тому скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315ЦПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: