АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2067/16 Доповідач - Колтунова А.І.
Категорія: спори про спадкове право
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Гальянової І.Г., Кругової С.С.,

при секретарі: Щербань Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача та визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Оксана Дмитрівна про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

03 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача та визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначив, що 11 серпня 2010 року зник його батько - ОСОБА_5

Відповідно до свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_3, ОСОБА_5 визнаний померлим з ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (далі - будинок № 49) та земельної ділянки, на якій розташоване вказане домоволодіння, кадастровий номер НОМЕР_4 (далі - земельна ділянка).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є його сини - ОСОБА_2 та ОСОБА_1

За заявою ОСОБА_2 було заведено спадкову справу № 316/2014.

20 червня 2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою О.Д., зареєстрований в реєстрі за № 2-340, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дар житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (далі - договір дарування, реєстраційний № 2-340).

Зазначений договір дарування, реєстраційний № 2-340, було зареєстровано в комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Того ж дня, а саме 20 червня 2002 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено зворотній договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., зареєстрований в реєстрі за № 2-2548, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_5 прийняв в дар житловий будинок № 49 з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі - договір дарування, реєстраційний № 2-2548). Проте, право власності на будинок № 49 за ОСОБА_5 на підставі договору дарування, реєстраційний № 2-2548, зареєстровано в комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» не було.

Вищезазначена земельна ділянка, на якій розташований будинок з надвірними будівлями № 49, предметом договорів дарування № 2-340 та № 2-2548 не була, що підтверджується державним актом на право власності за землю серії НОМЕР_5, виданим на ім'я ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 28 листопада 2001 року № 2221, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4290 від 05 грудня 2001 року.

Про факт одноособового володіння ОСОБА_5 житловим будинком № 49, після укладення зазначених договорів дарування, свідчать укладені від його імені договора про надання послуг водопостачання та відомчої охорони.

Зважаючи на вищевказане, будинок з надвірними будівлями № 49 та земельна ділянка входять до складу спадкового майна та підлягають поділу між спадкоємцями першої черги.

Проте, з метою одноособового привласнення спадкового майна, в листопаді 2010 року ОСОБА_1 було подано до реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції дублікат договору дарування, реєстраційний № 2-340, на підставі якого за ним було зареєстровано право власності на будинок № 49.

26 травня 2015 року ОСОБА_1 здійснив відчуження будинку № 49 та земельної ділянки на користь ОСОБА_3 шляхом передачі в іпотечну заставу під взяте боргове зобов'язання за договором позики грошових коштів від 29 грудня 2014 року, чим порушив право ОСОБА_2 на спадкування за законом після смерті батька ? частини спадкового майна.

Зважаючи на зазначене, позивач просив суд витребувати у ОСОБА_3 в його користування та володіння будинок з надвірними будівлями № 49 та земельну ділянку, на якій він розташований, визнати за ним право власності на ? частку будинку з надвірними будівлями № 49 та на ? частку земельної ділянки, на якій він розташований, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5

10 серпня 2015 року ОСОБА_1 подано зустрічний позов до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О.Д. про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що 20 червня 2002 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою О.Д., зареєстрований в реєстрі за № 2-340, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_1 прийняв в дар житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

Того ж дня між ним та ОСОБА_5 укладено зворотній договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., зареєстрований в реєстрі за № 2-2548, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_5 прийняв в дар житловий будинок № 49 з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, останній договір дарування, реєстраційний № 2-2548, був фіктивним, оскільки був вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, тобто без фактичної передачі права володіння, користування та розпорядження будинком № 49.

Після укладення договорів дарування ОСОБА_1 залишився власником цього будинку, а ОСОБА_5 продовжував проживати в будинку № 49, оскільки відповідно до п.4 договору дарування, реєстраційний № 2-340, його укладено за умови довічного проживання в ньому дарителя - ОСОБА_5

Що ж стосується посилань позивача за первісним позовом щодо укладення договору про надання послуг водопостачання на ім'я ОСОБА_5, то укладення цього договору на ім'я останнього було здійснено з метою спрощення процедури укладення. Всі поточні комунальні платежі за будинок сплачував ОСОБА_1

Проти задоволення позовних вимог за первісним позовом заперечував, мотивуючи це тим, що оскільки спірне майно в день укладення договору дарування, реєстраційний № 2-340, вибуло із складу спадщини, то відсутні правові підстави для визнання на нього права власності в порядку спадкування за законом.

Зважаючи на зазначене, просив суд визнати недійсним договір дарування від 20 червня 2002 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., зареєстрований в реєстрі за № 2-2548.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником позивача було подано заперечення на зустрічний позов, в якому зазначив, що жодних дій сторонами за договором дарування, реєстраційний № 2-340, спрямованих на фактичну передачу предмету договору, здійснено не було.

26 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою О.Д. подано заперечення на первісний позов, в якому просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Зазначила, що договір дарування, реєстраційний № 2-340, укладений відповідно до вимог закон, дублікат якого виданий ОСОБА_1 після встановлення факту реєстрації права власності комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за останнім.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача та визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом відмовлено. У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О.Д. про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення змінити, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 20 червня 2002 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., зареєстрований в реєстрі за № 2-2548. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було взято до уваги, що під час укладення спірного договору дарування, реєстраційний № 2-2-2548, у сторін правочину був відсутній намір створити юридичні наслідки. Зважаючи на що, рішення в цій частині є необґрунтованим та незаконним.

Також, не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення змінити, в частині відмови у задоволення первісного позову скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким первісний позов задовольнити у повному обсязі. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що наданим до суду доказам не надано належної оцінки, висновки суду в частині відмови у задоволенні первісного позову є необґрунтованими та такими, що порушують його право на захист. Під час ухвалення рішення не було взято до уваги рішення апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2015 року та Дзержинського районного суду міста Харкова від 23 січня 2012 року, якими встановлено, що він є спадкоємцем першої черги, як син померлого. Судом безпідставно не було взято до уваги, що спадкове майно відчужено внаслідок неправомірних дій другого спадкоємця, у зв'язку з чим нотаріус не має підстав для видачі правовстановлюючих документів на його ім'я.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 підтримував свою апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував.

ОСОБА_1, його представник та представник ОСОБА_3 просили суд задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2

Заслухавши пояснення ОСОБА_1, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, укладеного між ним та померлим ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір дарування був укладений відповідно до вимог закону, доказів його фіктивності ОСОБА_1 не надав, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання договору дарування недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є синами ОСОБА_5, який відповідно до рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 15 квітня 2014 року був визнаний померлим (а.с. 11, 58 том 1).

На підставі договору дарування від 21 березня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим номером № 1453 та зареєстрованого 24 березня 1997 року в державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації (далі- КП «Харківське МБТІ») за реєстровим № 133, ОСОБА_5 належав на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16 том 1).

Відповідно до Державних актів на право приватної власності на землю серії ВІ № 692673 та на право постійного користування серії НОМЕР_6 виданих на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 28 листопада 2001 року за № 2221, ОСОБА_5 на праві власності належала земельна ділянка площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та була надана у постійне користування земельна ділянка площею 0,0109 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 19 том 1), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

20 червня 2002 року ОСОБА_5 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. за реєстровим № 2-340, подарував належний йому на праві власності зазначений житловий будинок своєму сину ОСОБА_1

Даний договір був посвідчений нотаріусом о 10:23:30 годин та в цей же день зареєстрований в КП «Харківське МБТІ» за реєстровим № 133 (а.с. 17, 116 том 1).

В цей же день - 20 червня 2002 року о 11:28:26 годин між тими ж сторонами було укладено зворотній договір дарування, який посвідчений за реєстровим № 2-2548.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 подарував ОСОБА_5 вищевказане домоволодіння.

При цьому, зворотній договір дарування житлового будинку ОСОБА_5 у встановленому порядку не зареєстрував.

Оригінал першого договору дарування у ОСОБА_1 було вилучено та долучено до матеріалів нотаріальної справи, про що зазначено у п.7 зворотного договору дарування, другий примірник цього договору видано ОСОБА_5

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР, який діяв на дату укладення зазначених договорів, за договором дарування одна сторона передає безоплатно іншій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Отже, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що моментом набуття права власності на дар у обдарованого є момент передачі йому майна.

Таким чином, ОСОБА_5 своєму сину ОСОБА_1 при укладенні договору дарування нерухоме майно не передав, у зв'язку з чим, він не набув права власності на нього.

Власником цього будинку залишався ОСОБА_5, який постійно проживав в цьому будинку, володів та користувався ним як власник.

Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що оскільки ОСОБА_5 не була здійснена державна реєстрація права власності на цей будинок за зворотнім договором дарування то він не набув право власності на цей будинок, судом першої інстанції обґрунтовано не були прийняті до уваги, оскільки на час укладення цього правочину набуття права власності не було пов'язано з проведенням державної реєстрації права власності.

Державна реєстрація права власності на житловий будинок, споруди на час укладення вказаних договорів дарування регулювалась Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві Юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445.

Вказане Тимчасове положення про порядок реєстрації прав на нерухоме майно, яке діяло на момент укладення договорів дарування, не обмежувало строку здійснення реєстрації речових прав на нерухоме майно за набувачем.

Згідно ч.4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення цих прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Аналогічні висновки містяться в правовій позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 13 червня 2012 року по справі № 6-54цс12, яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України повинна враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору дарування спірного будинку, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 20 червня 2002 року, з підстав його фіктивності, тобто як укладеного без наміру створення правових наслідків, оскільки вищенаведеними доказами безспірно підтверджуються ті обставин, що ОСОБА_5, після отримання в дар від ОСОБА_1 спірного житлового будинку, продовжував утримувати спірний будинок, користувався ним, забезпечував його схоронність, укладав від свого імені договори про надання послуг (а.с. 15, 21, 22, 23-24 том 1).

Доводи ОСОБА_1 про те, що він сплачував комунальні послуги за цей будинок, не свідчать про фіктивність оспорюваного договору, оскільки сплата цих платежів ним проводилась після дарування зазначеного будинку ОСОБА_5, який прийняв цей дар, у зв'язку з чим наступні будь - які дії його сина по утриманню будинку не породжують правових наслідків.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ці сплати були проведені ні на ті рахунки, які відкриті на цей будинок.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції.

У зв'язку з чим, правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду в частині відмови у повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину будинку і земельної ділянки в порядку спадкування за законом, витребування будинку і земельної ділянки від добросовісного набувача.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на спірний житловий будинок і земельну ділянку, які належали померлому на праві власності.

Із заявами про прийняття спадщини в нотаріальну контору звернувся ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Оскільки при розгляді справи встановлені розбіжності в зазначенні прізвищ позивача ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_5, так як відповідно до копії загальногромадянського паспорту прізвище позивача зазначено як «ОСОБА_1», між тим, як в копії свідоцтва про смерть та в копії рішення суду про визнання померлим прізвище померлого зазначено як «ОСОБА_5», то без усунення цих розбіжностей у встановленому законодавством порядку, не може бути вирішено питання щодо визнання за позивачем права власності на ? частину спадкового майна в порядку спадкування за законом.

Крім того, ОСОБА_2 не було надано доказів, що нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно.

У зв'язку з чим, суд вказав, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Що стосується витребування майна у добросовісного набувача, то суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем.

На момент придбання ОСОБА_3 у ОСОБА_1 спірного майна, останній у встановленому порядку був його власником.

Договори, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, внаслідок яких стався перехід права власності на спірне майно до ОСОБА_3, на теперішній час є чинними, у зв'язку з чим відсутні підстави для витребування майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, а ч.5 цієї статті передбачає, що спадщина належить спадкоємцеві із часу її відкриття.

Із наданої Шостою Харківською державною нотаріальною конторою довідки вбачається, що після оголошення померлим ОСОБА_5 до нотаріальної контори звернулися з відповідними заявами про прийняття спадщини ОСОБА_2 та ОСОБА_1, у зв'язку з чим була заведена спадкова справа № 316/2014 (а.с. 12 том 1).

Згідно рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 23 січня 2012 року у справі № 2-6-301/11 за заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_5 безвісно відсутнім, вбачається, що судом першої інстанції встановлено, що заявники є синами зниклого ОСОБА_5

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2014 року також встановлено, що спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 128 том 2).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вступившими в законну силу судовими рішеннями встановлено, що саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5, у зв'язку з чим висновки суду першої інстанції відносно того, що розбіжності в прізвищах позивача та померлого, є безумовною перешкодою для вирішення питання визнання права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5, не можуть бути визнані правильними.

Зібрані по справі докази підтверджують той факт, що ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_5, у встановленому законом порядку він прийняв спадщину, як і другий син померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_1

Той факт, що ОСОБА_2 є сином померлого і спадкоємцем першої черги відповідачами не оспорюється.

Крім того, із свідоцтва про народження ОСОБА_2, яке заповнено російською мовою, вбачається, що прізвище позивача та його батька зазначено однаково «ОСОБА_1», але при видачі паспорту і перекладу на українську мову їх прізвище було переведено по різному.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на частину нерухомого майна у порядку спадкування за законом.

Необґрунтованими колегія суддів вважає і висновки суду першої інстанції в той частині, що ОСОБА_2 не має відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, оскільки судом встановлено, що спадкове майно відчужено, у зв'язку з чим нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцю, у зв'язку з чим є перешкоди для вчинення нотаріальних дій нотаріусом.

Не погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача.

Висновки суду першої інстанції відносно того, що ОСОБА_1 здійснив відчуження спадкового будинку та земельної ділянки на користь ОСОБА_3, будучи їх законним власником, суперечать встановленим фактам даним рішенням та рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2014 року про те, що ОСОБА_1 за договором дарування права власності на зазначене нерухоме майно, не набув, рівно як і право власності на земельну ділянку, у зв'язку з чим на момент оголошення померлим ОСОБА_5 спірне майно належало на праві власності померлому.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2014 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та визнано право постійного користування земельною ділянкою, розташованою за цією адресою, площею 0,0109 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 90-92 том 1).

Рішення апеляційного суду Харківського області від 15 вересня 2014 року рішення суду скасовано, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 126-129 том 1).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 13 травня 2015 року по справі № 6-63цс15 у разі скасування незаконного судового рішення, на підставі якого особа набрала право власності, воно не породжує правових наслідків, оскільки відпала підстава набуття права власності за цим рішенням.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що при відчужені нерухомого майна ОСОБА_3 ОСОБА_1 не був власником житлового будинку, та земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, оскільки набула право власності на це майно відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 лютого 2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 у забезпечення договору позики грошей, укладеного між сторонами в простій письмовій формі 29 грудня 2014 року (а.с. 32 том 2) та відсутні відомості про те, що вона знала, що він не є власником цього майна.

Проте, відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України право власника на витребування майна від добросовісного набувача здійснюється якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом встановлено, що належна ? частина житлового будинку і земельної ділянки ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після оголошення батька померлим, була відчужена ОСОБА_3 без згоди спадкоємця ОСОБА_2 Таким чином відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦПК України він вправі ставити питання про витребування даного майна у добросовісного набувача.

Доводи ОСОБА_1 та представників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відносно того, що оскільки у ОСОБА_2 не було правовстановлюючих документів на спірний будинок, то він не може бути визнаний особою, яка відповідно до ст. 388 ЦК України має право витребувати це майно у добросовісного набувача, є безпідставними, оскільки відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття.

На час відчуження спірного нерухомого майна ОСОБА_1 ОСОБА_3 власник його був померлим, у зв'язку з чим воно належало спадкоємцям померлого відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України.

Посилання суду першої інстанції на той факт, що правочини, укладені між ОСОБА_1 і ОСОБА_3, позивачем не оспорені, що перешкоджає витребуванню майна у добросовісного набувача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 стороною по даним правочинам не був, у зв'язку з чим він мав право захистити порушені права шляхом витребування майна у добросовісного набувача.

Дані висновки колегії суддів відповідають правовій позиції, викладеній Верховним судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-95цс13, відповідно до якої право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 360 -7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим на підставі п.п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в зазначеній частині та ухвалює нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольняє частково.

Колегія суддів визнає за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та на ? частину земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_4, на якій розташований вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями, який належав ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_5, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 4290 від 05 грудня 2001 року.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині витребування майна підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів вважає, що підлягає витребуванню зазначене нерухоме майно в ? його частині у добросовісного набувача ОСОБА_3, оскільки позивач є власником тільки цього майна і правові підстави для витребування у ОСОБА_3 житлового будинку та земельної ділянки в цілому відсутні.

Вимог щодо стягнення судових витрат позовна заява та апеляційна скарга ОСОБА_2 не містять, у зв'язку з чим колегія суддів не вирішує питання щодо розподілу та стягнення судових витрат відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, ст. ст. 243 ЦК УРСР, ст. ст. 1217, 1261, 1268 ЦК України, ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав», керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. 316, ст. 317, ст. 319 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2015 року - змінити, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача та визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

Визнати за ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на ? частину земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_4, який належав ОСОБА_5 на підставі Державного акту на праві приватної власності на землю серії НОМЕР_5, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4290 від 05 грудня 2001 року, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5.

Витребувати у добросовісного набувача ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 та ? частину земельної ділянки, розташованої за цією адресою, кадастровий номер НОМЕР_4.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Оксана Дмитрівна про визнання договору дарування недійсним - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.Г. Гальянова

С.С. Кругова