У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Служби у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації до ОСОБА_5, ОСОБА_6 треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Ужгородська міжрайонна прокуратура Закарпатської області Закарпатської області про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів на утримання дітей, за касаційною скаргою заступника прокурора Закарпатської області в інтересах неповнолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 батьківських прав щодо їх малолітніх дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6, призначити ОСОБА_8 опікуном над малолітніми дітьми, стягнути аліменти з кожного з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 на утримання малолітніх дітей у твердій грошовій сумі, а саме в розмірі 400грн до досягнення дітьми повноліття.

Позов мотивовано тим, що до райдержадміністрації 10 лютого 2015 року із письмовою заявою звернулася ОСОБА_7, в якій повідомила, що разом з нею проживають малолітні онуки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6, та перебувають на її утриманні. Батьки дітей - ОСОБА_6, що приходиться заявниці сином та її невістка - мати дітей - ОСОБА_5 (відповідачі) не проявляють належної турботи до своїх дітей, не займаються їх вихованням, а тому дітьми опікується їх бабуся ОСОБА_7

Крім того, відповідачі у нотаріально посвідченій заяві від 13 травня 2014 року зазначили, що не заперечують проти позбавлення їх батьківських прав щодо своїх дітей. Свідомо нехтуючи своїми обов'язками, відповідачі вже тривалий час ухиляються від виховання своїх дітей, не піклуються про їх здоров'я, не приймають участі у їх фізичному, моральному і духовному розвитку, не проявляють жодної зацікавленості до долі дітей, не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу. Малолітні діти проживають наразі із бабусею ОСОБА_7, яка займається вихованням онуків та утримання. Однак, продовжувати це робити вона не мас змоги, а тому у разі позбавлення батьківських прав просить призначити опікуном над онуками свою доньку - ОСОБА_8. ОСОБА_8 має постійних дохід, зокрема, одержує державну соціальну допомогу для інвалідів ІІІ групи, для малозабезпечених сімей та допомогу на двох дітей одиноким матерям. У зв'язку з цим, просить суд задовольнити позов

Заочним рішенням Ужгоородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2015 року рішення міськрайонного суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 батьківських прав щодо їх малолітніх дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6. Призначено ОСОБА_8 опікуном над малолітніми дітьми ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6. Стягнуто аліменти з кожного із відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 на утримання малолітніх дітей у твердій грошовій сумі, а саме в розмірі по 400 грн до досягнення дітьми повноліття.

Заступник прокурора Закарпатської області, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що вимога про позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відносно малолітніх дітей є необґрунтованою, не підтвердженою належними доказами та передчасною.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 щонайменше з листопада 2012 року залишили своїх дітей без догляду і явно та свідомо ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітніх дітей. Малолітні діти тривалий час проживають не з батьками, а з іншими особами, батьки не мають постійного місця проживання, ведуть аморальний спосіб життя, та зловживають спиртними напоями. У зв'язку з наведеним орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав. Крім того. в нотаріально посвідченій заяві відповідачі підтвердили, що не приймають участі у вихованні своїх дітей і не заперечують про позбавлення їх батьківських та не заперечують, щоб справа про позбавлення їх батьківських прав у всіх інстанціях розглядалась без їх участі.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що для захисту інтересів дітей, відповідачів необхідно побавити батьківських прав. При цьому, судом апеляційної інстанції не взято до уваги позицією прокуратури, оскільки така позиція суперечить висновкам державного органу, на який покладено обов'язок від імені держави захищати інтереси дитини.

З такими висновками судів першої та апеляційної погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 02 вересня 2004 року уклали шлюб, про що виконкомом Холмівської сільської ради Ужгородського району в книзі реєстрації шлюбу зроблено відповідний актовий запис №20.

Від даного шлюбу народилися діти - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6.

10 лютого 2015 року до райдержадміністрації з письмовою заявою звернулася ОСОБА_7, в якій повідомила, що разом з нею проживають малолітні онуки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_6, та перебувають на її утриманні. Батьки дітей - ОСОБА_6, що приходить я заявниці сином та її невістка - мати дітей - ОСОБА_5 (відповідачі) не проявляють належної турботи до своїх дітей, не займаються їх вихованням, а тому дітьми опікується їх бабуся - ОСОБА_7

З наявної в матеріалах справи нотаріально - посвідченої заяви від 13 травня 2014 року вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не заперечують проти позбавлення їх батьківських прав відносно малолітніх дітей та підтвердили, що не приймають участі у їх вихованні.

В ході апеляційного розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 з листопада 2012 року залишили своїх дітей без догляду і явно та свідомо ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітніх дітей. Малолітні діти тривалий час проживають не з батьками, а з іншими особами, батьки не мають постійного місця проживання, ведуть аморальний спосіб життя, та зловживають спиртними напоями.

У зв'язку з наведеним орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав.

Відповідно до п. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як роз'яснено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій на порушення положень ст.ст. 57-59 ЦПК України не врахували та не перевірили докази поведінки батьків у сукупності з доказами про вчинення ними дій, спрямованих на відновлення повноцінного спілкування з дітьми, а також у сукупності з вищими інтересами їх малолітніх дітей, які потребують материнської та батьківської уваги та виховання.

Суди не вчинили дій щодо повного, всебічного та об'єктивного з'ясування усіх обставин справи, з наданням належної оцінки усіх доказів, на які посилалися сторони, не перевірили наявність або відсутність підстав для відмови у задоволенні позову із попередженням відповідачів про необхідність змінити ставлення до виховання дітей.

Належним чином не обґрунтували свої висновки про наявність підстав для позбавлення обох відповідачів батьківських прав відносно малолітніх дітей, з посиланням на відповідні виняткові обставини для цього та їх встановленням.

Юридично важливі обставини, які відносяться до пред'явленого позову про позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України), судами попередніх інстанційзалишились неповно з'ясованими.

За таких обставин судові рішення в частині вирішення спору про позбавлення батьківських прав не відповідають вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до передчасного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області в інтересах неповнолітніх ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 серпня 2015 року, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська