Справа № 344/7747/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1853/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Горблянського Я.Д., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3І та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, з апеляційною скаргою представника ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 червня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2012 року представник позивача звернувся з даним позовом та після збільшення заявлених вимог просив ухвалити рішення, яким визнати дійсним договір іпотеки №б/н від 18 січня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_3 В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFIWGA00000250 від 16 січня 2008 року в розмірі 1582752,62 гривень нарахованої на 16 червня 2014 року звернути стягнення на будинок загальною площею 101, 5 та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отри триманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою : АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України в Івано-Франківській області.

Заявлені вимоги представник позивача обґрунтував тим, що згідно кредитного договору №IFIWGA00000250 від 16 січня 2008 року відповідач отримав у позивача грошові кошти в сумі 383800 гривень з терміном повернення до 16 січня 2028 року зі сплатою 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зобов'язався виконати кредитні зобов'язання відповідно до умов кредитного договору. Внаслідок порушення зобовязань за кредитним договором за відповідачем на 16 червня 2014 року визначена заборгованість у розмірі 325 995, 56 гривень тіла кредиту, 472301, 12 гривень відсотків за користування кредитом, 7968, 41 гривень заборгованість по комісії за користування кредитом та 776 487, 53 гривень пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Умовами договору встановлено, що наслідком порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Кредитний договір забезпечений іпотекою. Положеннями договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 червня 2016 року позов задовольнити частково.

Визнано дійсним договір іпотеки від 18 січня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_3 Звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, загальною площею 101,5 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Чубинського, 13, м. Івано-Франківськ та належить ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFIWGA00000250 від 16 січня 2008 року в сумі 1582752,62 гривень, в тому числі: заборгованість за кредитом в розмірі 325 995, 56 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом в розмірі 472301, 12 гривень, 7968, 41 гривень заборгованість по комісії за користування кредитом, пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 776 487, 53 гривень шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, встановивши початкову ціну для реалізації предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

На дане рішення представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, просить його змінити, скасувавши в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на земельну ділянку, надання права ПАТ КБ «ПриватБанк» на отримання кадастрового номеру земельної ділянки та виселення відповідачів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог в повному обсязі, а у іншій частині залишити без змін.

Представник у скарзі зазначає, що при постановленні рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Суд помилково дійшов висновку, що позовні вимоги про звернення стягнення на земельну ділянку та отримання кадастрового номеру земельної ділянки не підлягають задоволенню, оскільки земельна ділянка не передавалась в іпотеку. Відповідач з власної ініціативи погодився отримати кредит та передати в іпотеку житловий будинок, а також земельну ділянку, довівши, що документально може підтвердити набуття права власності на неї у майбутньому, що передбачено п. 35.4 договору іпотеки, ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 120 ЗК України. Вважає вимогу позивача стосовно надання права на проведення дій щодо оформлення та отримання кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовано предмет іпотеки законною і обґрунтованою. Враховуючи, що кадастровий номер є істотною умовою договору купівлі-продажу домоволодіння незалежно від наявності права власності на земельну ділянку, у суду не було законних підстав для відмови у позові в цій частині. Позивач не будучи власником предмету іпотеки, але отримавши право його продажу на підставі рішення суду, фактично не зможе реалізувати надане судом право, оскільки йому не надано право на отримання кадастрового номеру на земельну ділянку на якій розташовано предмет іпотеки. Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув.

Крім того, представник апелянта не погоджується з відмовою у задоволенні позовних вимог щодо виселення. Судом проігноровано положення ч.2 ст. 109 ЖК УРСР відповідно до якої саме на суд покладено обовязок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачем, та не покладає такого обовязку на ПАТ КБ «ПриватБанк». Судом не зясовано до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача, поклавши тягар доказування на позивача. Жоден закон не передбачає підстави відмови позивачу у захисті його порушених прав у разі неможливості додержання судом вимог, які встановив закон для суду і не встановив для позивача.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала. Відповідача ОСОБА_3 та його представника, які вимоги скарги заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку в оскаржуваній частині суд першої інстанції виходив з того, що за умовами договору іпотеки укладеного між сторонами земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок не є предметом іпотеки, відмовив у зверненні стягнення на ділянку на якій розміщений будинок. У звязку з цим відмовив у наданні права ПАТ КБ «ПриватБанк» на отримання кадастрового номеру земельної ділянки та вважав необґрунтованими вимоги позивача про виселення відповідачів з іпотечного майна.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог позивача у наданні права ПАТ КБ «ПриватБанк» на отримання кадастрового номеру земельної ділянки для звернення стягнення на житловий будинок (предмет іпотеки) АДРЕСА_3? зроблено без належного зясування обставин, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що є підставою для його скасування у цій частині і ухвалення нового рішення.

Судом встановлено, що 16 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_3 укладено кредитний договір №IFIWGA00000250, відповідно до якого відповідач ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 383 800 гривень на строк до 16 січня 2028 року. В п.8.1 кредитного договору встановлено розмір процентів за користування кредитними коштами 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

З метою забезпечення виконання кредитного договору №IFIWGA00000250 від 16 січня 2008 року між позивачем та відповідачами 18 січня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно п. 35.3 якого в іпотеку позивачу передано домоволодіння №13, що складається з: житлового будинку, цегляного, загальною площею 101,5 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м., зазначеного за планом земельної ділянки літерою «А»; літньої кухні, цегляної, загальною площею 36,2 кв.м., зазначеної за планом земельної ділянки літерою «Б»; огорожі металевої, зазначеної за планом земельної ділянки 1; огорожі металевої, зазначеної за планом земельної ділянки 2. Майно належить іпотекодавцям на праві власності на підставі договору про виділення частки в натурі з нерухомого майна, посвідченого 19 грудня 2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, п. реєстру № Д-359, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20 грудня 2007 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №5181928, зареєстрованого ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» 20 грудня 2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17143760 за номером запису 2966 в книгу 21, реєстраційний номер 21518979. Майно знаходиться за адресою: вул. Чубинського, 13, м. Івано-Франківськ.

На 16 червня 2014 року за відповідачем ОСОБА_3 наявна заборгованість за кредитним договором №IFIWGA00000250 в розмірі 1582752, 62 гривень, в тому числі: заборгованість за кредитом в розмірі 325995, 56 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом в розмірі 472301, 12 гривень, 7968, 41 гривень заборгованість по комісії за користування кредитом, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в розмірі 776487, 53 гривень.

За змістом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Відмовляючи у задоволенні вимоги Банку у зверненні стягнення на земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок, суд першої інстанції правильно встановив, що за умовами укладеного сторонами договору та діючим законодавством земельна ділянка не є предметом іпотеки. Тому відповідно на неї не може бути звернуто стягнення для погашення кредитного зобовязання відповідачів.

Відповідно до 35.4 іпотечного договору сторонами погоджено, що земельна ділянка повинна була стати предметом іпотеки тільки після набуття на неї права власності і у спосіб укладення додаткового договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і положення ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст.109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору, позика позичальнику надавалась на покращення житлових умов, а не для придбання предмету іпотеки, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про виселення відповідачів.

За змістом ст.5 ЗУ «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути обєкт нерухомого майна, яке належить іпотекодавцю на праві власності і може бути відчужене іпотекодавцем відповідно до законодавства.

Однак, відмовляючи у задоволенні вимог Банку про надання права на отримання кадастрового номеру земельної ділянки суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вимог ст. 54 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Відповідно до глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для вчинення нотаріальних дій нотаріуси вимагають документ про користування майном.

Суд першої інстанції, звернувши стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, який розміщений на земельній ділянці, повинен був також забезпечити право позивача на отримання документів щодо земельної ділянки з метою забезпечення права на продаж предмета іпотеки, тому рішення у цій частині підлягає скасуванню і задоволення цієї вимоги.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 червня 2016 року в частині відмови ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні вимог про з отриманням витягу з Державного реєстру кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розміщено предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ПАТ КБ «ПриватБанк» право на отримання від імені ОСОБА_3, ОСОБА_5 кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований предмет іпотеки за договором іпотеки від 18 січня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_3 на предмет іпотеки: будинок загальною площею 101, 5, який розташований АДРЕСА_4, вартість якого відповідно до п. 35.5 іпотечного договору встановлена сторонами 505 000 гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_7