Єдиний унікальний номер 725/3229/16-ц
Номер провадження 2/725/666/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Войтун О. Б.

при секретарі Ільєвській О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Посилалася на те, що їй на праві власності належить 8/75 частин будинковолодіння, що знаходиться по вул.Українській, 4/1 в м.Чернівці.

На підставі рішенні виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради «Про надання дозволу субєктам підприємниць діяльності на переобладнання, реконструкцію, завершення будівництва обєктів, відновлення торгового павільйону, передачу функцій замовника» № 293/7 від 13 квітня 2004 року нею було переобладнано належне їй на праві власності майно під салон-магазин по продажу кави, загальною площею 83,40 кв.м. та зареєстровано на нього право власності.

Однак, в період 2010-2011р.р. нею було самовільно здійснено переобладнання та прибудову до належного нежитлового приміщення, а саме: побутове приміщення 4-9 площею 21,30 кв.м., санвузол 4-8 площею 4,00 кв.м., антресоль комору 4-10 площею 12,70 кв.м. Внаслідок чого, загальна площа салону магазину разом із прибудовою становить 121,40 кв.м.

Вказує, що вона в усному порядку зверталася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю з приводу узаконення самочинної реконструкції, однак їй було відмовлено та розяснено звернутися до суду із відповідним позовом.

У звязку із цим, уточнивши позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на самочинно побудовані побутові приміщення 4-9 площею 21,30 кв.м., санвузол 4-8 площею 4,00 кв.м., антресоль комору 4-10 площею 12,70 кв.м., що знаходиться у м.Чернівці по вул.Українській,1.

Позивачка ОСОБА_1 повторно в судове засідання не зявилася, незважаючи на те, що належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Надала до суду заяву, в якій розгляд справи просила провести у її відсутність. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради - ОСОБА_3 під час розгляду справи не заперечував щодо задоволення позову при умові, якщо задоволення позовних вимог не порушить права та законні інтереси третіх осіб..

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно ч. 4 ст. 174 КПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав:

Судом встановлено, що на підставі рішенні виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради «Про надання дозволу субєктам підприємниць діяльності на переобладнання, реконструкцію, завершення будівництва обєктів, відновлення торгового павільйону, передачу функцій замовника» № 293/7 від 13 квітня 2004 року позивачкою ОСОБА_1 було переобладнано належне їй на праві власності нерухоме майно 8/75 ідеальних частин будинковолодіння №1, що знаходиться по вул..Українській в м.Чернівці під салон-магазин по продажу кави (а.с.3-7).

Згідно свідоцтва про право власності, позивачці на праві власності належить нерухоме майно салон-магазин кави, який складається із веранди 4-1 пл.11,00 кв.м.; торгівельного залу 4-2 пл.20,30 кв.м.; торгівельного залу 4-3 пл.26,60 кв.м.; коридору 4-4 пл.7,70 кв.м.; вбиральні 4-6 пл.2,40 кв.м., котельні 4-6 пл.4,90 кв.м., побутового приміщення 4-7 пл.10,50 кв.м., загальною площею 83,40 кв.м., який знаходиться по вул.Українській, 1 в м.Чернівці (а.с.8-22)

Так, поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»,стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положеньстатті 376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою всказаної статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п'ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядкустатті 331 ЦК України.

Про вищенаведене вказують і правові позиції Верховного Суду України (справа 6-286цс15; справа 6-1328цс15; 6-1732цс15).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та технічного паспорта позивачем було здійснено прибудову до магазину салону з продажу кави, а саме прибудовано побутове приміщення 4-9 пл.21.30 кв.м., санвузол 4-8 пл.4,00 кв.м., антресоль комору 4-10 пл.12,70 кв.м (а.с.23-28).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 27 постанови №6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснив судам, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей186,381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятоїстатті 376 ЦКне є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженимнаказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

Відповідно до пункту 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженомунаказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91(далі - Порядок) прийняття в експлуатацію обєктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Інспекція) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений обєкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації, яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Згідно з пунктом 3.1. вказаного Порядку замовник або його уповноважена особа подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції за місцезнаходженням обєкта заяву про прийняття в експлуатацію обєкта за формою, наведеною у додатку 3 до цього Порядку, до якої додаються: два примірники заповненої декларації; звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта з висновком про їх відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації (крім індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, прибудов до них загальною площею до 300 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них загальною площею до 100 квадратних метрів включно); засвідчені в установленому порядку копії: документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщено об'єкт; технічного паспорта, виданого бюро технічної інвентаризації.

Отже, вказаним Порядком передбачено порядок звернення особи до територіального органу Державної архітектурно-будівельної інспекції України із заявою про прийняття в експлуатацію обєкта.

Разом з тим, позивачкою не надано суду жодних належних доказів на підтвердження того, що вона зверталася до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій областіз приводу прийняття в експлуатацію обєктата їй з цього приводу було відмовлено, що свідчить про відсутність спору.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексою, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Таким чином, оскільки прибудова до магазину-салону по продажу кави по вул.Українській, 1 в м.Чернівці є приналежністю головної речі, а саме приналежністю будинковолодіння, а також беручи до уваги те, що позивачкою не надано суду належних доказів з приводу того, що вона зверталася із заявою до компетентного органу про прийняття в експлуатацію об'єкта, положення частини п'ятої статті 376 ЦК не можуть бути підставою для визнання за позивачем права власності на самочинно побудовану прибудову.

Крім того, відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Проте, позивачкою не надано доказів з приводу того, що здійснена нею добудова відповідає вимогам стандартів, будівельним нормам, нормативним актам з пожежної безпеки та санітарному законодавству.

Більше того, як було встановлено судом, прибудова до магазину-салону по продажу кави по вул.Українській, 1 в м.Чернівці є приналежністю головної речі, а саме приналежністю будинковолодіння, де окрім позивачки проживають власники і інших квартир.

Однак, ОСОБА_1 не надала суду доказів з приводу того, що здійснена нею реконструкція не порушує законні права та інтереси інших співвласників будинку.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не грунтуються на законі та в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16, 328, 331, 376 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 27, 57-60, 209, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовуОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. Б. Войтун