У х в а л а

11 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ізі Кредит» про зобов'язання вчинити певні дії, визнання наказу недійсним, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та компенсації за невикористану відпустку, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 17 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд м. Києва 21 квітня 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва скасував та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково: стягнув з відповідача на її користь 195 грн 24 коп. заробітної плати, 32 тис. 19 грн 36 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням податку та всіх обов'язкових платежів, 1 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди, а також 565 грн 75 коп. судового збору в дохід держави.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 18 травня 2015 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 у вказаній справі на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

25 березня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2015 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

На обґрунтування підстави перегляду зазначених судових рішень, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на судові рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 і 27 січня, 17 лютого 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 18 травня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог з огляду на те, що всупереч вимогам статті 116 КЗпП України відповідач не провів з позивачем усіх розрахунків у день звільнення, а тому настає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачена статтею 117 цього Кодексу.

Разом з тим у судових рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 20 січня 2016 року касаційний суд, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України за поданою ним заявою та покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтями 47, 116, 117 цього Кодексу, оскільки відповідач не виконував законодавство про працю, а саме не забезпечив позивача належними умовами для праці та своєчасно не провів оплати праці;

- в ухвалі від 27 січня 2016 року касаційний суд, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з огляду на те, що непроведення з вини відповідача розрахунку з позивачем у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при цьому суд зазначив, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме від виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- у рішенні від 17 лютого 2016 року касаційний суд, змінивши рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та залишивши в іншій частині судові рішення без змін, погодився з їх висновками про те, що при звільненні позивача з роботи з ним не проведено повного розрахунку та не виплачено всіх сум, що належать йому від підприємства, а тому підприємство зобов'язане сплатити йому середній заробіток за час затримки та компенсувати втрату частини заробітної плати за період затримки розрахунку.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ізі Кредит» про зобов'язання вчинити певні дії, визнання наказу недійсним, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та компенсації за невикористану відпустку, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема