АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Глущенко Н.Г., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Виробничого кооперативу «Сантехмонтаж»

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Виробничого кооперативу «Сантехмонтаж» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді слюсаря СТС допоміжного виробництва виробничого кооперативу «Сантехмонтаж».

Стягнуто із виробничого кооперативу «Сантехмонтаж» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, із 20 жовтня 2014 року, у сумі 21561 гривня 12 копійок, грошові кошти на відшкодування моральної шкоди - 4000 гривень, а всього стягнуто 25561 гривню 12 копійок.

Рішення у частині поновлення на займаній посаді допущено до негайного виконання.

Стягнуто із виробничого кооперативу «Сантехмонтаж» на користь держави судовий збір у сумі 487,2 гривень.

Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2016 року поновлено ОСОБА_2 на посаді слюсаря СТС допоміжного виробництва виробничого кооперативу «Сантехмонтаж» із 07 жовтня 2014 року. Стягнуто із виробничого кооперативу «Сантехмонтаж» на користь держави судовий збір у сумі 487,2 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на порушення судом норм матеріального права та не відповідність висновків суду обставинам у справі, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 із травня 2014 року працював у ВК «Сантехмонтаж» слюсарем СТС допоміжного виробництва (а.с. 44). У період часу із 07 по 25 жовтня 2014 року знаходився на лікарняному (а.с. 7). Наказом голови правління ВК «Сантехмонтаж» № 69-к від 20 жовтня 2014 року звільнений із роботи за прогули із 06 по 20 жовтня 2014 року, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8). Копію цього наказу направлено ОСОБА_2 листом від 20 жовтня 2014 року за № 260 (а.с. 9). Листом від 15 жовтня 2014 року ОСОБА_2 викликали до ВК «Сантехмонтаж» для вирішення питання про звільнення за прогули (а.с. 11). Згідно з документами внутрішнього користування ВК «Сантехмонтаж» ОСОБА_2 з 07 по 20 жовтня 2014 року був відсутній на робочому місці без повідомлення причин, і намагання його знайти за місцем мешкання чи реєстрації для з'ясувань причини невиходу на роботу, виявилися марними; наслідком такої поведінки стало подання про звільнення за прогули (а.с. 24-42). За час роботи на ВК «Сантехмонтаж» ОСОБА_2 неодноразово брав відпустку за власний рахунок (а.с. 44-46). За розрахунками позивача, розмір компенсації за час його вимушеного прогулу, за 15 місяців, що минули від дня звільнення, становить 26951 гривню 40 копійок (а.с. 118).

Задовольняючи позов суд врахував вимоги ч. 2 ст. 1, ст.5-1, п. 4 ч. 1 ст. 40, ч.1 ст.149, ч.1 ст.233, ст.234,235,237-1 КЗпП України, та фактичні обставини у справі.

Суд обґрунтовано зазначив, що до 07 жовтня 2014 року позивач працював слюсарем СТС допоміжного виробництва ВК «Сантехмонтаж». Із 07 по 25 жовтня 2014 року він знаходився на лікарняному. У цей період часу був звільнений з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за прогули без поважних причин.

Однак, через те, що у період часу з 07 по 20 жовтня 2014 року позивач хворів, причини його неявки на роботу не можна вважати прогулами без поважних причин. Внаслідок цього, звільнення позивача за прогули без поважних причин суд обґрунтовано вважав незаконним.

Суд встановив, що відповідачу було достовірно відомо про те, що позивач знаходився на лікарняному, оскільки про цей факт адміністрації відповідача неодноразово повідомляв його батько - ОСОБА_3, але яка, із невідомих суду причин, вважала за потрібне звільнити його із підприємства.

Суд критично оцінив і показання свідка ОСОБА_4, дані нею у судовому засіданні, і надані суду відповідачем письмові документи, згідно з якими адміністрація підприємства не могла знайти позивача жодним із доступних їй шляхів, щоби з'ясувати причини невиходу на роботу, а згодом і повідомити про засідання профспілкового комітету для розгляду подання про звільнення, оскільки на підприємстві у той час працював батько позивача, який повідомляв про причину його відсутності, а також міг, за бажанням адміністрації, доставити позивачу будь-які документи.

Через те, що звільнення позивача відбулося у період хвороби, суд поновив його на займаній посаді із моменту фактичного звільнення 07 жовтня 2014 року.

Також, суд стягнув із відповідача кошти за час вимушеного прогулу. Розмір стягнення коштів суд визначив із наданого суду позивачем розрахунку, який не оскаржено представником відповідача.

Врахувавши роз'яснення п. 32 Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року зі змінами та доповненнями, який є узагальненням тієї практики, що склалася в державі при розгляді спорів даної категорії, висновок суду про наявність або відсутність вини працівника у розгляді справи більше одного року, що є підставою для виплати заборгованості за час вимушеного прогулу у межах одного року із дня звільнення, повинен бути вмотивованим, а такою виною є не з'явлення на виклик до суду, вчинення дій по зволіканню у розгляді справи, тощо.

Зазначивши про те, що розгляд справи неодноразово відкладався саме за заявами позивача та внаслідок його неявки у судові засідання, суд вважав за можливе здійснити стягнення коштів за час вимушеного прогулу у строк, що не перевищує 12 місяців. За підрахунками суду, цією сумою є 21561 гривня 12 копійок (26951,4 грн. - 5390,28 грн. (три місяці)).

Суд вважав, що незаконним наказом відповідача про звільнення позивача під час знаходження того на лікарняному за прогули без поважних причин, йому безумовно завдано моральної шкоди з тих підстав, що цим фактом заподіяно значні перешкоди його звичайній життєдіяльності, подолання яких протягом значного часу (поновлення на роботі) і дотепер, вимагає від нього додаткових зусиль, суттєво негативно вплинуло на його фізичний та психічний стан. Тому суд погодився із визначеним позивачем розміром відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, вважаючи його, враховуючи тривалість перенесених позивачем душевних страждань, розумним і справедливим.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строки звернення до суду, а також про те, що його звільнення відбулося відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду чи районного у місті суду у справах про звільнення у місячний строк зо дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Нормами ст. 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний суд може поновити ці строки.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач 22 жовтня 2014 року отримав копію наказу про звільнення, а позов про поновлення на роботі подав у грудні 2014 року. Але із оглянутих у судовому засіданні лікарняних листів встановлено, що позивач після 22.10.2014 року хворів, а тому це є поважною причиною пропуску ним строку звернення до суду.

Також факт відсутності прогулів позивача у період із 07 по 21 жовтня 2014 року підтверджено лікарняним листом про його лікування саме у цей період, що виключає підставу його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, відповідач при звільненні позивача не дотримався і вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України, яка передбачає, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган, повинні зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що відповідач вживав заходи для отримання пояснень від позивача щодо причин його відсутності на роботі.

Посилаючись на роз'яснення п. 32 Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, суд врахував, що розгляд справи неодноразово відкладався саме за заявами позивача та внаслідок його неявки у судові засідання, тому суд здійснив стягнення коштів не за весь час вимушеного прогулу, а лише за 12 місяців. Такий період стягнення не суперечить вимогам ч.2 ст.235 КЗпП України. Також відкладення розгляду справи проводилось за клопотанням самого відповідача, та у зв'язку із його неявкою до суду (а.с.12,17,70,72).

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд обґрунтовано прийшов до висновку, що незаконним наказом відповідача про звільнення позивача під час знаходження того на лікарняному за прогули без поважних причин, позивачу безумовно завдано моральної шкоди, оскільки це привело до моральних страждань, заподіяло позивачу значні перешкоди його звичайній життєдіяльності, подолання яких протягом значного часу вимагає від позивача додаткових зусиль, суттєво негативно вплинуло на його фізичний та психічний стан. Суд погодився із визначеним позивачем розміром відшкодування заподіяної йому моральної шкоди.

Відповідачем не спростовані належними доказами доводи позивача, а визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди - 4000 гривень, відповідає характеру, обсягу та тривалості перенесених позивачем душевних страждань - більше одного року, а також вимогам розумності і справедливості.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст. 303,307,308,315 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Виробничого кооперативу «Сантехмонтаж» відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: