УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного навчального закладу «Катюжанське вище професійне училище», Міністерства освіти і науки України, треті особи: ОСОБА_5, Служба у справах сім'ї та дітей Вишгородської районної державної адміністрації в Київській області, Вишгородська районна рада Київської області, Вишгородська районна державна адміністрація Київської області, Катюжанська сільська рада Вишгородського району Київської області, про визначення статусу приміщення та визнання незаконним рішення,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_6 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати незаконним рішення виконавчого комітету Катюжанської сільської ради Вишгородського району Київської області (далі - Катюжанська сільрада) від 29 квітня 2002 року № 39 «Про службові квартири КПУ № 21»,

- виключити формулювання «службова» із рішення виконавчого комітету Катюжанської сільради від 22 липня 1999 року № 37 «Про затвердження рішення Катюжанського ДПТУ 21 «Про надання службових квартир ОСОБА_7, ОСОБА_4», та із рішення Катюжанського ДПТУ 21 від 05 листопада 1998 року та ордеру на жиле приміщення від 17 жовтня 1999 року № 3;

- зобов'язати Міністерство освіти і науки України та Державний навчальний заклад «Катюжанське вище професійне училище» передати жиле приміщення в будинку АДРЕСА_1 до відання Вишгородської районної державної адміністрації Київської області.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що житловий фонд, який включає вказане вище жиле приміщення в порядку ст. 5 ЖК України до відання місцевих рад народних депутатів не передавався та йому статус службового у встановленому законом порядку не надавався, а тому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року провадження у справі закрито з підстав, встановлених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року залишено без змін.

Не погоджуючись із вказаними ухвалами, ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6 звернулися до суду із касаційною скаргою, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просять скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», справи у спорах про захист порушених, невизнаних або оспорюваних інтересів, що виникають із житлових правовідносин, згідно з частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року розглядаються за правилами цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

З огляду на положення частини другої статті 17 КАС України спори, в яких урегульовані нормативно визначеною процедурою управлінські дії суб'єкта владних повноважень, пов'язані з реалізацією житлових прав фізичних осіб (щодо обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, нагляду і контролю за забезпеченням реалізації права громадян України на житло, додержання правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків тощо), є публічно-правовими і розглядаються за правилами адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно керувався вимогами п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та виходив з того, що позивач оскаржив нормативно-правові акти суб'єктів владних повноважень, а за змістом позову спірним є саме дотримання суб'єктами владних повноважень нормативно урегульованої процедури по здійсненню управлінських дій в сфері надання житловим приміщенням статусу службових, дійшовши обґрунтованого висновку, що цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства.

При цьому апеляційний суд вмотивував свої висновки тим, що позивач оскаржував нормативно-правові акти не індивідуальної дії (відповідні рішення сільської ради про службові квартири), а тому їх скасування може вплинути на права і обов'язки невизначеного кола осіб, тих чи інших мешканців житлового будинку.

З огляду на вказане вище апеляційним судом правильно відхилено як безпідставні та необґрунтовані доводи заявника про те, що ця справа має розглядатися в порядку цивільного судочинства, у зв'язку з тим, що саме в порядку ЦПК України розглядався іншій спір між сторонами про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення.

Докази та обставини, на які посилаються заявники в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_6 відхилити.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана