УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/16679/16-ц

Провадження № 2/638/5387/16

25.10.2016 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Хайкін В.М., розглянувши позовну заяву Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради до ОСОБА_1 в інтересах: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про звільнення від повноважень опікуна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_1 про звільнення від повноважень опікуна.

Зазначена заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана без дотримання вимог статті 119 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини 4 статті 119 ЦПК України заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом.

Відповідно до частини 3 статті 75 Цивільного кодексу України, за заявою органу опіки та піклування суд може звільнити особу від повноважень опікуна або піклувальника у разі невиконання нею своїх обов'язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до навчального закладу, закладу охорони здоров'я або закладу соціального захисту.

У відповідності до вимог частини 2 статті 241 Цивільного процесуального кодексу України , суд за заявою органу опіки та піклування чи особи, призначеної піклувальником або опікуном у місячний строк звільняє її від повноважень піклувальника або опікуна і призначає за поданням органу опіки та піклування іншу особу, про що постановляє ухвалу.

Суд розглядає питання про звільнення опікуна або піклувальника в судовому засіданні з повідомленням заінтересованих осіб. Неявка цих осіб не перешкоджає розгляду питання про звільнення опікуна або піклувальника.

За змістом статті 30 Цивільного кодексу України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до частини 1 статті 55 Цивільного кодексу України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки.

Згідно статті 58 Цивільного кодексу України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

У відповідності до частини 4 статті 63 Цивільного кодексу України, опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносин з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника.

Отже, звільнення особи від повноважень опікуна у разі невиконання нею своїх обов'язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до навчального закладу, закладу охорони здоров'я або закладу соціального захисту є обовязком суду за умови наявності відповідного подання органу опіки та піклування, оскільки в такому випадку у повному обсязі досягається мета цивільного судочинства - захист порушених, невизнаних, або оспорюваних прав особи, а в даному випадку захист прав малолітніх осіб.

Аналізуючи при цьому як норми ЦК України, так і ЦПК України у даному питанні, слід дійти висновку, що законодавець, захищаючи осіб, над якими встановлено опіку, покладає на суд обовязок відразу при ухваленні рішенні про звільнення особи від повноважень опікуна, вирішити питання захисту прав цієї особи шляхом призначення їй опікуна за поданням органу опіки та піклування. При цьому із змісту норм ЦК та ЦПК також вбачається вагома роль органу опіки та піклування, який зобовязаний надати ґрунтовне подання суду щодо призначення опікуна, при цьому саме на вказаний орган покладається обовязок знайти особу, яка за своїми якостями (стан здоровя, родинні звязки тощо) найбільш ефективно для особи, визнаної недієздатною, може виконувати обовязки опікуна.

Отже, призначення опікуна особам, яким встановлено опіку, на думку суду, переслідує перш за все найважливішу ціль не залишити безправною особу, яка за своїм статусом позбавлена самостійно здійснювати свої права у суспільстві.

Виходячи із аналізу частини 2 статті 241 ЦПК України, із заявою про звільнення від обовязків опікуна може звернутися сам опікун, або орган опіки та піклування.

При цьому, дана категорія справ згідно структури Цивільного процесуального кодексу України знаходиться у розділі IV «Окреме провадження», глава 2 «Розгляд судом справ про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи» та підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Відповідно до частини 1 статті 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану, при цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Згідно зі статтею 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов'язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому, Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини.

Стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Системний аналіз норм міжнародного права та національного законодавства дозволяє дійти до висновку, що в основі сенсу права на справедливий суд лежить перш за все захист прав та інтересів особи.

Слід звернути увагу на те, що Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що право на доступ до суду не є абсолютним і може бути обмежено рішеннями суду (Golder v. the United Kingdom, §38; Станєв проти Болгарії, §230). Теж саме застосовується у справах щодо критеріїв прийнятності заяви, що за своїм характером регулюються державою, яка користується певною свободою розсуду у цьому питанні (Луордо проти Італії, §85).

Однак, застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права. Більш того, обмеження не входить у сферу застосування ст.6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не переслідує «законну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (Ашинґдейн проти Сполученого Королівства, §57; Файєд проти Сполученого Королівства, §65; Марковіч та інші проти Італії, §99).

Якщо доступ до суду обмежений законом чи практикою суду, суд досліджує, чи впливає таке обмеження на сутність права, а саме, чи переслідує обмеження законну мету і чи забезпечується при цьому належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою (Ашинґдейн проти Сполученого Королівства, §57).

Отже, саме на суд покладається обовязок прийняти рішення по суті спору, де прагнення забезпечити дотримання формальної процедури та суворість процесуальної норми не повинні привілеювати над захистом права особи, яке порушене та потребує такого захисту, і як наслідок саме на суд покладається обовязок дотримання справедливого балансу, який мав підтримуватися між законним прагненням забезпечити дотримання формальної процедури (в даному випадку поданням заяви органом опіки і піклування в порядку позовного, а не окремого провадження) та правом доступу до суду (захист судом прав малолітніх осіб).

Практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, зокрема в рішенні по справі «Водяренска Акційова Сполечность, АS проти Чеської Республіки» від 24 лютого 2004 року, визнавалося таким, що підпадає під захист Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушення права на справедливий суд (п.1 ст. 6 Конвенції), саме з підстав порушення справедливого балансу між досягненням мети - захисту прав людини та прагненням забезпечити дотримання формальної процедури звернення із захистом своїх законних прав.

Відповідно до частини 3 статті 235 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом із додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 235 ЦПК України, справи окремого провадження суд розглядає з участю заявника і заінтересованих осіб.

Таким чином, Управлінню служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради необхідно уточнити, який процесуальний статус має їх заява та який спосіб захисту цивільних прав ними обрано.

Відповідно до статті 121 ЦПК України позовна заява, подана без додержання вимог, викладених у статтях 119-120 ЦПК України, підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Керуючись ст.121 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради до ОСОБА_1 в інтересах: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про звільнення від повноважень опікуна - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки заяви в строк, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачем ухвали.

Роз'яснити позивачу, що у випадку не усунення відмічених вище недоліків заява вважатиметься не поданою та буде повернено.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Дзержинського районного суду

м. Харкова В.М. Хайкін