У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 17 лютого 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів: за участю позивачаОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області, управління Держземагентства у Вишгородському районі Київської області, третя особа - державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Загвоздіна Альона Миколаївна, про визнання недійсним державного актана право власності та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року, в с т а н о в и л а: У березні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 25 квітня 2008 року між ним та ОСОБА_9 укладено договір дарування, відповідно до умов якого остання від імені ОСОБА_10 передала йому в дар житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, право власності на який зареєстроване 30 травня 2008 року. На підставі державних актів серії НОМЕР_2 від 04 серпня 2010 року та серії НОМЕР_1 від 12 липня 2010 року, виданих згідно з рішенням виконкому Жукинської сільської ради від 22 липня 1994 року за № 1/9, ОСОБА_10 була власником земельної ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер НОМЕР_3) та земельної ділянки площею 0,3301 га (кадастровий номер НОМЕР_4), розташованих за адресою: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 18 вересня 2013 року, виданих державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори, спадкоємцем вищевказаних земельних ділянок є відповідач. Крім того, 12 червня 2015 року за відповідачем було зареєстровано право власності на дві земельні ділянки площею 0,1166 га, (кадастровий номер НОМЕР_6) та площею 0,1334 га, кадастровий номер НОМЕР_5 - обидві для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), розташовані по АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що до складу спадщини увійшла земельна ділянка, на якій розташований належний йому на праві власності житловий будинок, чим порушено його права як власника, просив суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7, виданий Жукинською сільською радою Вишгородського району Київської області 12 липня 2010 року на підставі рішення виконкому Жукинської сільської ради від 22 липня 1994 № 1/9, та скасувати запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 76 від 12 липня 2010 року в управлінні Держземагентства у Вишгородському районі Київської області; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Загвоздіною А.М. від 18 вересня 2013 року, зареєстровано за № 1-763, та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0, 25 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташовану по АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію земельних ділянок: площею 0,1334 га (кадастровий номер НОМЕР_5) та площею 0,1166 га (кадастровий номер НОМЕР_6), цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язати управління Держземагентства у Вишгородському районі Київської області внести відповідні відомості до Державного земельного кадастру; визнати за ним право користування на земельну ділянку площею 0,2500 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташовану по АДРЕСА_1. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий Жукинською сільською радою Вишгородського району Київської області 12 липня 2010 року на підставі рішення виконкому Жукинської сільської ради від 22 липня 1994 року № 1/9, та скасовано запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 12 липня 2010 року № 76 в управлінні Держземагентства у Вишгородському районі Київської області. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Загвоздіною А.М. від 18 вересня 2013 року серія та номер 1-763 та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої по АДРЕСА_1. Скасовано державну реєстрацію земельних ділянок: площею 0,1334 га (кадастровий номер НОМЕР_5), цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; площею 0,1166 га (кадастровий номер НОМЕР_6), цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що факт закріплення права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем обмежує право позивача на неї як власника житлового будинку, що розташований на вказаній земельній ділянці, відведеній для його обслуговування. Встановивши, що державний акт, який був виданий на ім'я спадкодавця та відповідача після набуття позивачем у власність житлового будинку разом із земельною ділянкою, порушує права останнього, суд першої інстанції вважав це підставою для визнання його недійсним. Оскільки свідоцтво про право на спадщину видане відповідачу на підставі оспорюваного державного акта на земельну ділянку, суди дійшли висновку про визнання його недійсним із скасуванням державної реєстрації земельних ділянок: площею 0,1334 га (кадастровий номер НОМЕР_5) та площею 0,1166 га, (кадастровий номер НОМЕР_6), цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, які належать на праві власності відповідачу. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно зі ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності. Відчуження об'єктів нерухомого майна в період з 01 січня 2002 року по 20 червня 2007 року (на час дії ст. 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року) не передбачалоавтоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України (2001 року) на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, з 01 січня 2004 року (з часу введення в дію ЦК України, відповідно до ст. 377 ЦКУкраїни, та з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України на підставі Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 року) переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. У зв'язку з викладеним висновок суду першої інстанції про набуття позивачем у власність житлового будинку у 1998 році і застосування до спірних правовідносин норм ЗК України (в редакції 1990 року) є помилковим, оскільки як вбачається з матеріалів справи, договір дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_9, відповідно до умов якого остання від імені ОСОБА_10 передала в дар позивачу житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, укладено 25 квітня 2008 року, право власності на який зареєстровано 30 травня 2008 року. Отже, чинною на час укладення договору дарування нормою ст. 120 ЗК України передбачено, що до особи, яка до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених законом. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Таким чином, нормист.120 ЗК України у їх сукупності дають підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на житловий будинок,будівлючи споруду,стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-2цс15). Зокрема, при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Вказане залишилось поза увагою суду першої інстанції, який у порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При вирішенні спору суд першої інстанції викладеного не врахував, не з'ясував, яка частина земельної ділянки зайнята житловим будинком, належним позивачу на праві власності, і який її розмір необхідно для його обслуговування, з огляду на те, що за договором дарування від 25 квітня 2008 року площа будинку становить 60 кв. м, до нього примикають надвірні будівлі: літня кухня - «Б», погріб - «Г», сарай - «Д», сарай - «Е», сарай - «Ж», сарай - «З», сарай - «И», убиральня - «К», огорожа - «1-8», колодязь - «І» та без урахування вимог ст. 377 ЦК України та роз'яснень, викладених у п. 18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», дійшов передчасного висновку про право позивача на земельну ділянку площею 0,25 га. Крім того, задовольняючи позов в частині вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності відповідача на земельну ділянку площею 0,25 га та державної реєстрації земельних ділянок площею 0,1166 га та 0,1334 га, суд першої інстанції виходив з того, що державний акт на земельну ділянку площею 0,25 га на ім'я спадкодавця ОСОБА_10 (спадкоємцем якої є відповідач), виданий після набуття позивачем у власність житлового будинку, чим порушено його право на земельну ділянку. Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу Українидержава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з витягом з рішення виконавчого комітету Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області від 22 липня 1994 року ОСОБА_10 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,58 га в АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0,33 га. На підставі вказаного рішення ОСОБА_10 видано державні акти: серії НОМЕР_2 від 04 серпня 2010 року та серії НОМЕР_1 від 12 липня 2010 року на право власності за земельні ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер НОМЕР_3) та площею 0,3301 га (кадастровий номер НОМЕР_4), розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 18 вересня 2013 року, виданих державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Загвоздіною А.М. та зареєстрованих в реєстрі за № № 1-763 та 1-766, спадкоємцем вищевказаних земельних ділянок є відповідач ОСОБА_7 За повідомленням управління Держземагентсва у Вишгородському районі Київської області Головного Управління Держземагентства у Київській області від 27 травня 2015 року № 29-1010-0.2-785/2-15 відповідно до відомостей Державного земельного кадастру 27 квітня 2015 року відбувся поділ земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 на дві земельні ділянки: площею 0,1334 га (кадастровий номер НОМЕР_5) та площею 0,1166 га (кадастровий номер НОМЕР_6), цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території Жукинської сільської ради Вишгородського району Київської області. 12 червня 2015 року за відповідачем було зареєстровано право власності на земельні ділянки площею 0,1166 га (кадастровий номер НОМЕР_6) та площею 0,1334 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташовані по АДРЕСА_1. При вирішенні спору судом першої інстанції не з'ясовано, до складу якої земельної ділянки (з урахуванням поділу) входить земельна ділянка, на якій розташований належний позивачу на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та дійшов помилкового висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді суду слід встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та ухвалити у справі законне та обґрунтоване рішення. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М.Ситнік П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк О.М. Ситні