Придніпровський районний суд м.Черкаси

Провадження № 2/711/1633/16
Справа № 711/5110/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2016 року Придніпровський районний суд

м Черкаси

В складі: головуючого судді Колода Л.Д.

При секретарі Остапець А.О.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» , третя особа ПрАТ «Страхова компанія Уніка-Життя» про визнання недійсним кредитного договору ,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 по довіреності ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» , третя особа ПрАТ «Страхова компанія Уніка-Життя» про визнання недійсним кредитного договору. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 19.02.2014 року між позивачем та публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" укладено кредитний договір №Р36.661.70002. Відповідно до умов кредитного договору банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 31 981 грн. , включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно з умовами цього договору та додатком № 1 від 19.2.2014 року до даного договору, який становить його невід'ємну частину.

Банк надав кредит відповідно до п.1.2 кредитного договору у день підписання договору строком на 60 місяців. Кінцевий термін повернення відповідно до п.5.2 кредитного договору становить 19.02.2019р (включно), але до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з п.1.4. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 7,9 % річних від залишкової суми кредиту. Процентна ставка є фіксованою і не може збільшуватися без попередньої повідомлення та погодження позичальника (пункт 1.6 кредитного договору). Пункт. 1.5. кредитного договору встановлює сплату позичальником банку щомісячної плати за кредитне обслуговування в розмірі 2,0500 % від початкової суми кредиту.

Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів». Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст. 15 і 23 цього Закону.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Позивач вважає, що працівники банку з умовами кредитування належним чином її не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило, як правило, без тривалої затрати часу, після чого було вручено кредитний договір з додатками до нього, які вона, не маючи змоги прочитати через дрібний шрифт, підписала, сподіваючись на добросовісність працівника банку. Тому вважає, що відповідач, скориставшись необізнаністю позивача, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема банк не надав позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вимогами ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач вважає, що відповідач проігнорував вимоги вищевказаних статтей. Позивач будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу із інформацією встановленою відповідно до ч.2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», не отримувала та не ставила підпис. Також ця інформація не доводилася до неї в усній формі.

Крім цього позивач вважає, що відповідач проігнорував вимоги ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» про те, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій формі, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Згідно ч. 12 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Поряд з цим відповідно до положення ч.4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" прямо заборонено у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.

Відповідно до п. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним.

З врахуванням наведеного, позивач при укладенні кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність, не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності так як не було належним чином детально роз'яснено працівниками банку їх умови.

Позивач вважає, що недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених: cт.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою, згідно ст. 215 ЦК України, для визнання даного кредитного договору недійсним, в зв'язку з недотриманням вимог закону.

П.1.5. кредитного договору встановлює сплату позичальником банку щомісячної плати за кредитне обслуговування в розмірі 2,05% від початкової суми кредиту. Згідно із ч.1, ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо).

Крім цього позивач вважає, що відповідачем порушено ст. ст. 5, 6, 12 Закону України «Про третейські суди», норми ст.ст.203,215 ЦК України, ст..55 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

19.02.2014 року позивачем (страхувальником) заявником, страховику, ПрАТ «Страхова компанія УНІКА -Життя», в особі відповідача ( вигодонабувача) - яким є кредитор - публічне акціонерне товариство «Ідея банк» подано заяву про приєднання №Р36.661.70002 до договору добровільного страхування життя № НПБ2 від 20.03.2013р. зі страховими випадками:

-Смерть застрахованої особи, страхова сума та страхова виплата по цьому випадку встановлюється в розмірі 100 гривень страхова премія - одна гривня.

-Повна постійна втрата працездатності застрахованої особи внаслідок нещасного випадку, що стався під час дії договору страхування. страхова сума встановлюється в розмірі 28300.88 грн. Страхова премія - 1840.06 гривень. Страхова виплата дорівнює сумі заборгованості за кредитним договором № Р36.661.70002 від 19.02.2014р, а також:

-Смерть застрахованої особи страхова сума та страхова виплата по цьому випадку встановлюється в розмірі 100 гривень. Страхова премія - одна гривня.

-Смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку, що стався під час дії договору страхування. Страхова сума встановлюється в розмірі 28300,88 грн. Страхова премія - 1839.56 гривень. Страхова виплата дорівнює сумі заборгованості за кредитним договором № Р36.661.70002 від 19.02.2014 р.

Відповідно до пункту 1.7 кредитного договору позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника (застрахованої особи) договору добровільного страхування життя на умовах, визначених у розділі 4 цього договору. Цим договором позичальник доручає та дає розпорядження банку: переказати в безготівковій формі кредитні кошти страховику в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов'язаних із життям, майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким виступає банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у заяві на страхування, яка додається до даного договору. Як зазначено в договорі, що це послуга з добровільного страхування, яку позичальник купує у продавця цих послуг із залученням кредитних коштів банку. Позивачу пояснили в банку, що якщо він не погодиться на послуги з добровільного страхування, кредит він не отримає.

Таким чином, умови кредитного договору, щодо послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією - є несправедливими (в розумінні пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів») , оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки.

Згідно частини 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Частина 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частина 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» також передбачає, положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім цього, спірні положення кредитного договору є порушенням законодавства про банки та банківську діяльність. Так відповідно до частини третьої статті 55 ЗУ "Про банки і банківську діяльність " банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь- яких товарів або послуг від банку або від спорідненої або пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Виходячи з цього положення Закону, оскільки страхування в спірних правовідносинах є добровільним, відповідач не мав права жодним чином нав'язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору, а, отже, п 1.7 кредитного договору є недійсним.

Відповідно до п.5.10 кредитного договору позичальник надає банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє банк від обов'язку повідомлення про передачу його персональних даних пов'язаним товариствам банку, партнерам банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону. Позичальник посвідчує, що отримав повідомлення про включення інформації про позичальника до Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про права позичальника, визначені Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються дані про позичальника, для виконання зазначеної мети.

Позивач вважає, що пункт 5.10 кредитного договору є незаконним та суперечить абзацу 5,11 п.2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних». Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про захист персональних даних» згода суб 'єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб 'єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб 'єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Поряд з цим за ст. 32 Конституції України не допускається збір, зберігання, використання та розповсюдження конфіденційної інформації про особистість без її згоди, крім випадків, визначених Законом лише в інтересах національної безпеки, економічних благ та прав людини.

Так відповідно до ст. 11 ЗУ «Про інформацію» забороняється збирання відомостей про особистість без її попередньої згоди, за виключенням випадків, передбачених законом.

Також згідно п.6 ст. 6 ЗУ «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно абзацу 5,11 п. 2 спи 8 ЗУ «Про захист персональних даних», згідно яких особа має право пред'являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на їх обробку.

Надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі статті 202 ЦК України. В той же час статтею 214 Цивільного кодексу України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

Отже, у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб'єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону).

На думку позивача, позбавлення його права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п. 5.10 Кредитного договору встановлено фактично її безвідкличність, що є порушенням закону, а отже, є підставою для визнання такого пункту недійсним.

Відповідно до п. 1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Уразі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В зв»язку з цим просить постановити рішення, яким визнати недійсним кредитний договір №Р36.661.70002 від 19.02.2014 року. Позовну заяву розглядати у відсутності позивача та його представника. Судові витрати стягнути з відповідача.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не зявилися, представник позивача в позові просить справу розглядати у відсутності позивача та представника.

Представник відповідача публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» , третя особа ПрАТ «Страхова компанія Уніка-Життя», в судове засідання не з»явилися, про день слухання справи повідомлені. Представник публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» подав заперечення на позов, в якому в позові просить відмовити. Представник третьої особи ПрАТ «Страхова компанія Уніка-Життя» подав пояснення на позов, в якому в позові просить відмовити.

Дослідивши письмові матеріали справи, в результаті їх повного, об»єктивного та всебічного дослідження, суд вважає, що позов не підлягає задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що19.02.2014 року між позивачем та публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" укладено кредитний договір №Р36.661.70002. Відповідно до умов кредитного договору банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 31 981 грн. , включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно з умовами цього договору та додатком № 1 від 19.2.2014 року до даного договору, який становить його невід'ємну частину.

Банк надав кредит відповідно до п.1.2 кредитного договору у день підписання договору строком на 60 місяців. Кінцевий термін повернення відповідно до п.5.2 кредитного договору становить 19.02.2019р (включно), але до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з п.1.4. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 7,9 % річних від залишкової суми кредиту.

Представник позивача, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що під час укладення оспорюваного правочину банком не дотримано вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, перед укладенням правочину позичальника не було повідомлено у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. Оформлення оспорюваного договору відбулось без тривалої затрати часу, його текст викладений надто дрібним шрифтом, внаслідок чого позичальник був фактично позбавлений можливості належним чином зважити його умови та відкоригувати за необхідності зміст, у результаті чого змушений був погодитись на запропоновані банком умови.

Крім того, вважає, що відповідач порушив також вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, оскільки в оспорюваному договорі передбачено плату за обслуговування кредитної заборгованості, незважаючи на те, що це - супутня послуга банку, компенсація якої не може лягати на плечі клієнта.

Позивач посилається на те, що п.5.10 кредитного договору його фактично позбавлено права відізвати свою на обробку його персональних даних. Зазначає також, що оспорюваним договором позичальнику нав'язано послуги зі страхування, внаслідок чого такі умови правочину є несправедливими та обмежують права споживача банківських послуг. Просить з наведених підстав визнати недійсним кредитний договір № Р36.661.70002 від 19 лютого 2014 року.

Такі доводи позивача суд вважає безпідставними та такими, що суперечать фактичним обставинам справи.

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі кредитні умови - мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна; податковий режим сплати податків; переваги та недоліки пропонованих.

Як вбачається з довідки-повідомлення, власноручно підписаної позивачем, він підтвердив, що кредитодавець 19 лютого 2014 року до підписання кредитного договору надав йому у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 31981 грн.; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача - готівкова (видача коштів з каси кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування - переваги (проценти нараховуються на залишок кредиту), недоліки (мінімальний вік позичальника із довідкою про доходи 21 р., без довідки про доходи - 23 р., ануїтетна схема погашення кредиту, яка призводить до подорожчання продукту; орієнтовна сукупна вартість кредиту складає 46147,77 грн.

Відповідно до п.5.1 оспорюваного кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; ознайомився з тарифами банку і згідний з ними; умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Як вбачається з п. 5.6 кредитного договору, згідно постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року реальна річна процентна ставка складає 64,1%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 46147,77 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов'язань відповідно до п.2.1 договору.

В зв»язку з цим суд вважає, що дані про подорожчання продукту були позичальнику відомі під час укладення договору, і відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позичальника було введено в оману щодо вартості продукту.

Оспорюваний кредитний договір містить інформацію як про суму кредиту (п. 1.1), так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та відсоткову ставку (п. 1.4).

Що ж стосується доводів представника позивача про незаконність встановлення банком плати за обслуговування кредитної заборгованості, то суд виходить з наступного. Ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Згідно з п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст.4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь- яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливим. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсним.

Зазначений висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-80цс12), від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80ц13) і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів.

Суд вважає неспроможними доводи позивача про несправедливість умов оспорюваного договору в частині умов, що стосуються послуг страхування. Банк такі умови клієнту не нав'язував, а пропонував, а позичальник, у свою чергу, на них погодився, проте наведене жодним чином не свідчить, що кредитор якимсь чином обмежував його свободу щодо укладення договору.

Посикання позивача про неправомірність положень договору про невідкличність його згоди на обробку персональних даних також є необгрунтованими, оскільки, як вбачається з п. 5.10 кредитного договору та письмової згоди фізичної особи-клієнта банку від 19 лютого 2014 року, такий надає згоду на збирання, накопичення, використання та обробку персональних даних, отриманих банком з метою надання банківських послуг. Дане право діє безстроково до моменту письмового скасування. Таким чином, позивач жодним чином не позбавлений права письмово скасувати наданий ним дозвіл на обробку банком його персональних даних.

Позивачем , як страхувальником та застрахованою особою 19.02.2014 року з ПрАТ «СК «УНІКА Життя» , укладено договір добровільного страхування життя шляхом приєднання за заявою на приєднання № Р36.661.70002 до договору добровільного страхування життя №НПБ 2 від 20 березня 2013 року. Договір страхування укладено відповідно до Закону України «Про страхування», Правил добровільного страхування життя , затверджених Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 19.11.2008 за № 0181638, із змінами та доповненнями, чинними на дату укладення договору страхування, розміщених на сайті http://www.uniqa.ua/.

Підписавши заяву на приєднання, позивач підтвердила, що укладення договору з її боку було добровільним і здійснювалось за її бажанням, також своїм підписом вона підтвердила , що ознайомлена з Правилами та Програмою страхування, розуміє їх зміст і цілком і повністю погоджується з ними.

Керуючись правом, наданим йому відповідно до ст. З Закону України «Про страхування», позивач самостійно призначила єдиним вигодонабувачем за укладеним договором страхування життя ПАТ «Ідея Банк» Про страхування» та ЦКУкраїни. Статтею 18 Закону України «Про страхування» передбачено, що для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування.

Пунктом 7.2 розділу 7 Правил страхування визначено, що підставою для укладання договору страхування є заява на страхування, яка заповнюється, підписується заявником і подається ним страховику за встановленою формою. Страховик бере на себе зобов'язання щодо страхового захисту лише за умови, якщо заявник відповів на всі питання, які містяться у заяві на страхування (у тому числі, в Анкеті про стан здоров'я застрахованої особи), правдиво та повністю. Зокрема, це стосується питань щодо поточних або колишніх захворювань, порушень здоров'я, скарг на стан здоров'я. Особа, яка підписала Заяву на страхування, несе відповідальність за правильність та правдивість інформації, вказаної у Заяві на страхування, навіть у тому випадку, якщо ця особа не заповнювала Заяву особисто.

Позивачем була подана заява на страхування, яка є невід'ємною частиною договору страхування. Статтею 982 Цивільного кодексу України передбачені істотні умови договору страхування, а саме: предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Всі вищевказані умови були узгоджені обома сторонами та викладені в тексті договору страхування, що безпосередньо підтверджує законність укладеного договору.

Позивач здійсненням страхового платежу приступив до виконання договору страхування, що також свідчить про фактичне визнання його умов, оскільки своїми схвальними діями позивач визнав правочин дійсним. Під схваленням правочину розуміються будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов'язків відповідно до укладеного правочину. Станом на дату підписання заяви на страхування, позивач здійснив страховий платіж у повному обсязі.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Станом на дату написання цього пояснення, третьою особою не зафіксовано жодних порушень за договором страхування, як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача. У своїх відносинах з позивачем, ПрАТ «Страхова компанія «Уінка Життя» керувалося виключно нормами чинного законодавства, умовами договору страхування та Правилами добровільного страхування життя.

Поскільки договір між сторонами укладено 19.02.2014 року, а позивач до суду звернулася тільки 02.06.2016 року, то по логіці позивача їй знадобилось більше 2 років для того щоб прочитати зміст договору та зрозуміти незаконність правочину. Суд вважає, що кредитний договір ніяким чином не порушує законних прав та інтересів позивача, не суперечить нормам ст. 203 ЦК України , а тому підстав для визнання договору недійсним немає. Тому в позові слід відмовити.

Поскільки відсутні підстави для задоволення позову, то немає підстав і вирішувати питання про стягнення з відповідачів судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 236, ЦК України, ст. ст. 8,10, 11, 60, 88, 212, 213, 215, 223 ЦПК України, суд , -

В и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» , третя особа ПрАТ «Страхова компанія Уніка-Життя» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції до апеляційного суду Черкаської області.

Головуючий: ОСОБА_3