АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/5842/2016 Головуючий в 1 інстанції - Горкава В.Ю.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_3 звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги, обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Відповідач, будучи зареєстрованим в вищезазначеній квартирі, останній рік в ній не проживав та не вносив плату за її користування і комунальні послуги, не приймає участь у спільному побуті. Для подальшого зняття відповідача з реєстрації, просить визнати відповідача втратившим право на користування квартирою АДРЕСА_1 в зв'язку з його відсутністю за місцем реєстрації більше року.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, суму судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.02.2016 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2014 року - залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В скарзі посилалася на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповно встановлених обставин справи та за недоведеності тих обставин, які суд вважав встановленими.

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача доводи скарги підтримали.

Позивач та її представник проти задоволення скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування квартири від 02.04.1998 року та договором купівлі-продажу частини нежитлових приміщень від 17.03.1998 року, в яких містяться відмітки про державну реєстрацію цього майна в Київському міському бюро технічної інвентаризації (а.с.4-5). У вказаній квартирі зареєстрована позивач та відповідач, який є сином позивача, що підтверджується довідкою форми №3, виданої КП УЖГ «Хрещатик» (а.с. 6).

Відповідно до цієї довідки відповідач поселився до спірної квартири в 2004 році, як член сім'ї.

Судом не встановлено, що між власником житла та відповідачем існувала, якась інша домовленість щодо користування спірною квартирою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, вважав встановленим, що відповідач більше шести місяців у спірній квартирі не проживає, а тому він втратив право користування нею відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на те, що на підтвердження заявлених вимог, позивачем та представником суду були надані лише акти, складені працівниками КП УЖГ «Хрещатик» від 09.01.2014 року, від 13.03.2014 року, від 20.05.2014 року, в яких вказано, що при обстеженні спірної квартири було встановлено, що відповідач в спірній квартирі не проживає, речі його відсутні (а.с.7-9).

Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки цим доказам, та не врахував, що в них не зазначено час, коли відвідувалась спірна квартира. В актах лише зафіксовано відсутність відповідача в спірній квартирі в день їх складання. З огляду на те, що акти складені з 01 січня 2014 року до 20 травня 2014 року, якщо навіть прийняти їх в якості належних доказів то ними підтверджено період не проживання відповідача в спірній квартирі, який є меншими ніж 6 місяців, а тим більше рік.

Відповідач, який не був належним чином повідомлений про день і час слухання справи в районному суді, в апеляційній скарзі заперечував, що він не проживав в спірній квартирі більше року та не сплачував комунальні платежі. До апеляційного суду відповідач надав квитанції, відповідно до яких оплачував комунальні послуги за 2014 рік .

Подана до апеляційного суду квитанція, яка оглянута судом, про те, що існує заборгованість за електроенергію по спірній квартирі не доводить факту не проживання відповідача в ній.

Тобто ті обставини справи, які суд вважав встановленими, позивачем не доведені.

Крім того, задовольняючи позов, суд не врахував вимоги ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника втрачає право користування житлом, яке належить власнику, якщо більше року не користується житлом без поважних причин.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Отже, при вирішенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції не вірно застосував норми матеріального права, а саме: ч.2 ст. 405 ЦК України, яка є спеціальною нормою, що регламентує право користування членів сім'ї власника житла.

Посилання представника позивача на те, що відповідач не є членом сім'ї власника, так як він з нею не проживає і не пов'язаний спільним побутом, оскільки в декларації за 2014 рік, яку надавав, як державний службовець не вказав майно позивача, як майно члена своєї сім'ї, колегією суддів не приймаються, так як вони спростовуються змістом позовної заяви, в якій позивача вказує, що відповідач проживав з нею, проте припинив таке проживання за рік до звернення до суду.

Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сім'ї належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано також інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Так як суду першої інстанції не було надано доказів, що в 2004 році відповідач-син позивача, поселився до спірної квартири не як член сім'ї, а за іншою домовленістю, відсутні підстави вважати, що до правовідносин, що склались між сторонами не застосовуються положення ст. 405 ЦК України. Та обставина, що в 2014 році відповідач в декларації не вказав майно своєї матері, не спростовує ці обставини.

Інші докази на підтвердження заявленого позову, позивач до апеляційного суду не подавала.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити через його недоведеність та безпідставність.

Рішення суду , як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеності тих обставин справи, які суд вважав встановленими, підлягає скасуванню, відповідно до ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: