Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/1085/16 Головуючий у 1 інстанції: Кучеренко В.В.
Провадження № 22-ц/778/4567/16 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Савченко О.В., Кочеткової І.В.,

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору найму (оренди) приміщення дійсним, стягнення безпідставно отриманих коштів та оплати за проживання за договором найму (оренди) приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 в позові вказувала, що є власницею ? частки житлового будинку по АДРЕСА_1, яку вирішила продати. В лютому 2015р. між нею та ОСОБА_3 було досягнуто домовленості з приводу купівлі останньою у неї цієї частини домоволодіння за 120 000 грн., яку відповідач зобов»язалась сплатити їй протягом 4-х місяців, про що ними було складено відповідну розписку із погодженням умов договору купівлі-продажу. Також ОСОБА_3 повідомила, що їй до придбання будинку ніде проживати з дітьми, тому вона дозволила сім»ї відповідачки поселитись у будівлі літньої кухні, уклавши з нею усний договір найму, за погодженими умовами якого відповідач зобов»язалась сплачувати їй орендну плату щомісячно у сумі 1 300 грн., а вона на прохання відповідачки дозволила їй зареєструватись у її будинку.

Сплативши до липня 2015р. лише 25 000 грн. завдатку за будинок двома платежами, що підтверджується письмовими розписками, відповідач в листопаді 2015р. відмовилась покупати будинок та не бажала виселятись із нього. Підшукавши нового покупця, вона спрямувала до відповідача вимоги про виселення, але ОСОБА_3 відмовилась виселятись до повернення їй всіх сплачених як оренду за житло та завдаток за будинок коштів у загальній сумі 35 400 грн. Вона вимушена була віддати ці гроші, оскільки для оформлення договору купівлі-продажу будинку їй потрібна була довідка квартального про відсутність у будинку зареєстрованих осіб, а проживання в будинку сім»ї ОСОБА_3 створювало їй перешкоди для продажу будинку.

Зважаючи на те, що саме відповідач відмовилась від укладення договору купівлі-продажу будинку, позивач просила стягнути з неї суму завдатку в розмірі 25 000 грн., а також визнати дійсним договір найму, укладений в усній формі, та стягнути орендну плату за 10 місяців в сумі 13 000 грн.

ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., посилаючись на те, що моральна шкода полягає в значному порушенні її прав, оскільки ОСОБА_2 шляхом обману отримувала від неї грошові кошти за придбання частини будинку, і в той же час не збиралася їй його продавати. Відмовивши їй у продажу будинку, ОСОБА_2 у холодну пору року фактично виставила її на вулицю з трьома малолітніми дітьми. У зв»язку з цими діями відповідача вона змушена нести значні додаткові витрати, в той час, як вже могла проживати з дітьми в своєму помешканні. Крім того, місце реєстрації її проживання з дітьми було здійснено за адресою: АДРЕСА_1, але після зняття з реєстрації на вимогу відповідача вона до цих пір ніде не зареєструвалася, що обмежує її права, для здійснення яких необхідна реєстрація місця проживання. Такими неправомірними діями з боку відповідача було порушено її нормальний спосіб життя, і тому вона змушена докладати додаткових зусиль по відновленню своїх прав.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 вересня 2016 року у позові ОСОБА_2 та у зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій. посилаючись на його незаконність через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у її позові та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовом до ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі.

В іншій частині рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 вересня 2016 року ніким не оскаржується.

ОСОБА_3, будучи повідомлена про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду 27 жовтня 2016р. не з»явилась, не надавши будь-яких клопотань про відкладення справи або розгляд справи у її відсутності, про причини своєї неявки не повідомила. Тому колегія у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянула справу у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, апелянта ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовилися про купівлю-продаж 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2, за ціною 120 000 грн., що підтверджується сторонами у справі, а також наданим позивачем письмовим документом під назвою «Розписка», де сторони фіксували у період з 27.02.2015р. по 05.10.2015р. всі розрахунки, що відбувались між ними на виконання вказаної домовленості ( а.с. 15-16).

Так, згідно первісного запису у розписці ОСОБА_3 27.02.2015р. зобов'язалась сплатити за 1/2 частину домоволодіння 120 000 гривень, платежами не менше 1 300 гривень на місяць.

Згідно наступного запису у розписці, того ж дня ОСОБА_3 внесла плату за домоволодіння у розмірі 2 600 гривень, а ОСОБА_2 підтвердила своїм записом, що отримала цю суму 27.02.2015р. /а.с.15/.

За наступними записами в розписці судом встановлені такі обставини:

- 11.05.2015 року ОСОБА_3 внесла, а ОСОБА_2 отримала плату за 1/2 частину домоволодіння у розмірі 1 300 гривень;

- 28.05.2015 року ОСОБА_3 внесла, а ОСОБА_2 отримала плату за 1/2 частину домоволодіння у розмірі 15 000 гривень;

- 04.07.2015 року ОСОБА_3 внесла, а ОСОБА_2 отримала плату за 1/2 частину домоволодіння у розмірі 11 300 гривень;

- 08.08.2015 року ОСОБА_3 внесла, а ОСОБА_2 отримала плату за частину домоволодіння у розмірі 2 600 гривень;

- 07.09.2015 року ОСОБА_3 внесла, а ОСОБА_2 отримала плату за 1/2 частину домоволодіння у розмірі 1 300 гривень;

- 05.10.2015 року ОСОБА_3 внесла, а ОСОБА_2 отримала плату за 1/2 частину домоволодіння у розмірі 1 300 гривень.

Згідно записів у розписці, під час вказаних розрахунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був присутнім свідок ОСОБА_4 /а.с.15-16/.

Загалом за вказаними розрахунками ОСОБА_3 було сплачено, а ОСОБА_2 отримано 35 400 грн.

У відповідності до змісту іншої розписки, складеної 25.12.2015р. власноручно ОСОБА_3, вона отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 35 400 гривень, які нею виплачувались ОСОБА_2 в рахунок оплати за 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 ( а.с. 14).

Сторони визнали, що дійсно вказані розписки ними складались та зазначені в них розрахунки в дійсності відбувались.

Разом з тим, спір виник з приводу призначення платежу у розмірі 1300 грн., який ОСОБА_2 вважає щомісячною платою за винаймання ОСОБА_3 літньої кухні в її частині домоволодіння, а ОСОБА_3 зазначає, що це щомісячний платіж в рахунок придбання будинку. Також ОСОБА_2 вважає, що між ними існує договір найму житла, а ОСОБА_3 зазначає, що їй було дозволено пожити в літній кухні разом з родиною на безоплатній основі до сплати всієї суми за будинок. Крім того, ОСОБА_2 вважає суму двох значних платежів у розмірі 25 000 грн. завдатком, який має залишитись у неї, оскільки ОСОБА_3 відмовилась від придбання будинку, а ОСОБА_3, в свою чергу, вважає, що ця сума має бути повернута їй, оскільки саме ОСОБА_2 відмовилась від продажу їй будинку, знайшовши інших покупців.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції визнав, що сплачена сума у розмірі 25 000 грн. є авансом, оскільки договору купівлі-продажу у відповідній передбаченій законодавством формі між сторонами не відбулось, який підлягає поверненню продавцем потенційному покупцеві. Тому відмовив в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення цієї суми з ОСОБА_3 як завдатку. Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання дійсним договору найму та стягнення плати за житло, суд виходив із того, що позивач не довела, що такий довір був укладений між сторонами, оскільки літня кухня не є за своїм призначенням житловим приміщенням, а за змістом розписок слідує, що це розстрочені платежі за будинок.

З такими висновками суду погоджується колегія, оскільки вони відповідають наявним матеріалам справи та вимогам норм матеріального права, якими урегульовано спірні правовідносини та які правильно застосовані судом першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

За змістом ст. 571 ЦК України правові наслідки, обумовлені в ній у вигляді залишення завдатку у кредитора, застосовуються в разі порушення зобов'язання з вини боржника, але лише в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, але він не виконується з вини боржника. У разі, коли сторони лише домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі вважаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому надавались.

З огляду на положення вказаних норм, суд правильно визнав, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку. І тому, оскільки договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, сума передана ОСОБА_2 відповідачем ОСОБА_3 є авансом, який був правомірно повернений останній.

В апеляційній скарзі з приводу цих висновків суду апелянт не надала взагалі ніяких спростувань, зазначивши лише, що саме ОСОБА_3 відмовилась купувати будинок.

Але з огляду на вказаний аналіз правових норм в даному випадку це не має будь-якого правового значення, оскільки договірні відносини з купівлі-продажу будинку між сторонами не були оформлені у передбачений законом спосіб.

Весь зміст апеляційної скарги зводиться переважно до того, що судом було неправильно встановлено, що між сторонами не відбулось договору найма житлового приміщення.

Апелянт вважає, що вказані правовідносини підтверджуються замістом розписок, у яких зазначається про щомісячні платежі у розмірі 1300 грн., які і є платою за найм літньої кухні, а не авансовим платежем, як визначив суд.

Проте, суд ретельно проаналізував зміст записів у документі під назвою «Розписка», в якому буквально зазначено, що сума 1300 грн. сплачується за «домоволодіння» або за «? частину домоволодіння», та в жодному записі не міститься вказівка про плату за житло або винаймання літньої кухні.

З цього приводу суд також обґрунтовано визнав, що предметом договору найму у відповідності до вимог ст. 810 ЦК України може бути лише житловий будинок або квартира, а літня кухня не відноситься до житлових приміщень, і тому не може бути предметом найму для проживання.

Відтак, такий правочин не може бути визнаний дійсним договором найму (оренди) житла, а тому не може бути стягнута і плата за користуванням таким приміщенням як житловим.

Зважаючи на вказане, колегія вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України вона підлягає відхиленню із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України колегія вирішує питання щодо судового збору.

Так, ухвалою судді апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2016р. було відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення за наслідками розгляду її апеляційної скарги.

У зв»язку з відхиленням апеляційної скарги ОСОБА_2 сплата судового збору за подання апеляційної скарги має бути покладена на апелянта.

Разом з тим, ОСОБА_2 подала заяву, в якій просить звільнити її від сплати судового збору, в якій вказувала, що вона має бути звільнена від сплати судового збору у відповідності до вимог п. 8 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як вдова загиблого військовослужбовця, а також у зв»язку з важким матеріальним становищем.

Проте з наданих нею документів не відслідковуються підстави, передбачені п. 8 ст. 5 вказаного закону, оскільки з посвідчення вбачається, що вона отримує пенсію по втраті годувальника, а зі свідоцтва про смерть, що її чоловік ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер від отруєння етиловим спиртом, а не загинув чи пропав безвісти внаслідок військових дій. З наданих документів не вбачається також, що він є прирівняним до осіб, зазначених в п. 8 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Але з інших наданих документів вбачається, що ОСОБА_2 є пенсіонеркою, 1939 року народження, з медичної довідки вбачається, що вона «ліжкова хвора, самостійно пересуватись не може», отримує пенсію по втраті годувальника, а отже має важкий матеріальний стан. Тому колегія вважає за можливе у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України звільнити її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги у цій справі.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Савченко О.В.

Кочеткова І.В.