Справа № 638/9221/15-ц
Провадження № 2/638/155/16
РІШЕННЯ

Іменем України

21 березня 2015 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Задорожного М.І.,

при секретарі: Крупенко Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Муніципальна охорона» про стягнення заборгованості із заробітної плати,

Установив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Муніципальна охорона» про стягнення заборгованості із заробітної плати, в якому згідно уточнень просить стягнути з КП «Муніципальна охорона» на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 5 649,98 грн., середню заробітну плату за затримку проведення остаточного розрахунку у розмірі 24 174,93 грн., суму моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., суму компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 3 708,67 грн. А також просить покласти на відповідача судові витрати повязані із оплатою правової допомоги у сумі 6 300 грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він працював в Комунальному підприємстві «Муніципальна охорона» на посаді охоронника з 01.07.2010 року на яку був призначений згідно з наказом від 01.07.2010 року №33-к.

Згідно з наказом КП «Муніципальна охорона» №291-к/тр від 31.12.2014 року «Про звільнення ОСОБА_1А.» позивач був звільнений із займаної посади з 31 грудня 2014 року згідно п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у звязку із скороченням чисельності працівників.

Позивач зазначає, що в наслідок недостовірного обліку відпрацьованого робочого часу заробітна плата за січень травень 2012 року нараховувалась не у повному обсязі.

В порушення вимог чинного законодавства після проведення перевірки Територіальною державною інспекцією з питань праці у Харківській області та встановлення випадків заниження відповідачем кількості відпрацьованих годин заробітна плата ОСОБА_1 перерахована так і не була.

Також позивач зазначає, що графіки чергування на посту були складені таким чином, що в окремих місяцях охоронці в тому числі і ОСОБА_1 працювали понаднормово.

Разом з тим, доплата за роботу у нічний час під час нарахування заробітної плати ОСОБА_1 визначалась у розмірах, які були менші за 20 відсотків визначених статтею 108 КЗпПУ.

Доплата за роботу у святкові дні при нарахуванні заробітної плати ОСОБА_1 знову ж таки визначалась із порушенням вимог ст.107 КЗпПУ.

Загальна заборгованість КП «Муніципальна охорона» перед ОСОБА_1 по заробітній платі складає 5 649,98 грн.

Крім того, в порушення вимог ст. 116 КЗпПУ остаточний розрахунок КП «Муніципальна охорона» із позивачем проведений не був. Тому він просить стягнути з відповідача у відповідності до ст. 117 КЗпПУ середню заробітну плату за затримку проведення остаточного розрахунку, яка згідно уточнень складає 24 174,93 грн.

Не зважаючи на неодноразові звернення позивача щодо проведення перерахунку та виплати заборгованості, своїми неправомірними діями відповідач порушив Конституційне праву позивача на заробітну плату, грубо посягає на його право власності, позбавляючи ОСОБА_1 можливості користуватись та розпоряджатись заробленими грошима, що призвело до моральних страждань та спричинили моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 30 000 грн.

Також, ОСОБА_1 зазначає, що з відповідача необхідно стягнути компенсацію витрати частини доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати, яку позивач оцінює у розмірі 3 708,67 грн.

З метою отримання кваліфікованої правової допомоги позивачем були понесені судові витрати, повязані з оплатою правової допомоги у сумі 6 300 грн., які він просить стягнути з відповідача.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтями 10, 11, 31, 57, 58, 60, 64, 131, 179 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів. висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, судом було досліджено чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом розглядом справи встановлено, що ОСОБА_1 працював в Комунальному підприємстві «Муніципальна охорона» на посаді охоронника з 01.07.2010 року на яку був призначений згідно з наказом від 01.07.2010 року №33-к.

Згідно наказу КП «Муніципальна охорона» №291-к/тр від 31.12.2014 року «Про звільнення ОСОБА_1А.» позивач був звільнений із займаної посади з 31 грудня 2014 року згідно п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у звязку із скороченням чисельності працівників.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що в наслідок недостовірного обліку відпрацьованого робочого часу заробітна плата нараховувалась не у повному обсязі, з розрахунку позивача вбачається, що загальна заборгованість КП «Муніципальна охорона» складає 5 649,98 грн., однак належних доказів на підтвердження цього факту позивачем суду надано не було.

Також ОСОБА_1 зазначає, що в порушення вимог ст. 116 КЗпПУ остаточний розрахунок при звільненні позивачу проведений не був.

Згідно ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплачувати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці "за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або повноваженого ним органу (особи).

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Однак, під час розгляду справи судом було встановлено, що розрахунки з позивачем відповідач провів в день звільнення про, що свідчать розрахункові листи, а саме розрахунковий лист за грудень 2014 року, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до довідки КП «Муніципальна охорона» у день звільнення з ОСОБА_1 було проведено розрахунок та нараховано: компенсація відпустки 623,16 грн., доплата за нічні часи 106, 50 грн., оплата по годинному тарифу 1277,95 грн., індексація заробітної плати 219,24 грн., місячна премія 728,73 грн., вихідна допомога 2074,32 грн., оплата понаднормових годин 59,90 грн. а всього, з вирахуванням податку, виплачено 4157,47 грн.

З відомості розподілу заробітної плати КП «Муніципальна охорона» від 26 грудня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 було перераховано на його картку в банку ПАТ КБ «ПриватБанк» - 1924,14 грн.

Відповідно до довідки з ПАТ КБ «ПриватБанк» 31 грудня 2014 року позивачу було перераховано 2233,33 грн.

Виходячи з вищевикладеного, відповідачем були виконані вимоги, щодо проведення остаточного розрахунку при звільненні.

Тому, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки виплати повного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, не підлягають задоволенню, оскільки з позивачем був здійснений розрахунок при звільненні, а надані ОСОБА_1 розрахунки є тільки його припущеннями, які є необґрунтованими.

Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Щодо заявлених позивачем позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст.237-1 КЗпП України працівник має право на відшкодування моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків тощо, а доводи позивача, не обґрунтовані і не підтверджені належними доказами.

Аналізуючи обставини та надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстави позову ОСОБА_1 не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи та позовні вимоги не підлягають задоволенню як не доведені та безпідставні, оскільки ніяких доказів на підтвердження позовних вимог, в тому числі і в відшкодування моральної шкоди, суду не надано, хоча відповідно до вимог частини 1 статті 60 ЦПК України це є обов'язком позивача.

Інших доказів в підтвердження позовних вимог, в супереч вимогам ч. 2 ст. 27 ЦПК України, суду надано не було.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.79, ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користі якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, в тому числі і витрати на правову допомогу, однак враховуючи те, що суд відмовляє з задоволенні позову, а тому і вимоги про відшкодування витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 31, 57, 58, 60, 61, 64, 79, 88, 131, 179, 209 , 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, ст.ст. 115, 116, 117, 237-1, Законом України "Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати", суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Муніципальна охорона» про стягнення заборгованості із заробітної плати - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: