УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність банку предмету іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 5 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність банку предмета іпотеки.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 17 вересня 2008 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 30 тис. дол. США з розрахунку 15,50% річних на строк з 17 вересня 2008 року до 15 вересня 2023 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вищевказаним кредитним договором ОСОБА_3 за договором іпотеки від 17 вересня 2008 року передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Однак, позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання, станом на 28 липня 2015 року за відповідачем рахується заборгованість в сумі 621 900 грн 09 коп., з яких: тіло кредиту - 559 024 грн 37 коп.; відсотки - 62 875 грн 73 коп. З урахуванням викладеного та того, що позивач набув право вимоги за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 8 грудня 2011 року, просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 621 900 грн 09 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 5 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на час розгляду справи, відповідач повністю сплатив кредитну заборгованість, у рахунок якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки. Оскільки позивач під час розгляду справи не збільшив позовних вимог, звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення іншої суми заборгованості, є виходом за межі позовних вимог.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судами установлено, що 17 вересня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 30 тис. дол.. США з розрахунку 15,50 річних на строк з 17 вересня 2008 року по 15 вересня 2023 року (а.с. 9-10).

Цього ж дня, з метою забезпечення зобов'язань за даним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку із чим, станом на 28 липня 2015 року в неї утворилась перед банком заборгованість в розмірі 621 900 грн 09 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 559 024 грн 37 коп.; заборгованості по відсотках в розмірі 62 875 грн 73 коп. (а.с. 11-17).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судами, що 3 березня 2016 року кредитна заборгованість в розмірі 621 900 грн 09 коп., у рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, була погашена відповідачем (а.с. 105).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель (банк) вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У п.п. 4.1, 4.1.1 іпотечного договору у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди на вказані вимоги закону уваги не звернули, не врахували, що звернення стягнення на предмет іпотеки є законним правом іпотекодержателя, тому відмовивши у задоволенні цих вимог, суди фактично позбавили позивача такого права. При цьому судами невірно зазначено, що звернення стягнення у рахунок погашення іншої суми кредитної заборгованості, яка виникла на момент розгляду справи, ніж було зазначено у позові, буде виходом за межі позовних вимог. Так, позовними вимогами є звернення стягнення на предмет іпотеки (ст. 11 ЦПК України), а встановлення розміру кредитної заборгованості, у погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки є лише однією з фактичних обставин, яка має бути встановлена судом за позовом банку.

Разом із тим, з висновками судів щодо не співмірності заборгованості боржника за кредитним договором із вартістю предмета іпотеки, також неможливо погодитись, оскільки судами не був встановлений розмір боргу боржника перед кредитором на час вирішення спору про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України судами не враховані вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення у частині відмови у зверненні стягнення на заставлене майно підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді судам необхідно перевірити правильність наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості, у рахунок якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, та з урахуванням встановлених обставин вирішити спір по суті.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 5 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
О.В. Попович