Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., ПисаноїТ.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Чорнобаївського районного нотаріального округу БабакОлег Володимирович, про визнання договору дарування частини будинку недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Чорнобаївського районного нотаріального округу Бабак О.В., про визнання договору дарування частини будинку недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 23 жовтня 1959 року нею було укладено шлюб з ОСОБА_7 За час перебування у шлюбі подружжя набуло у власність частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований АДРЕСА_1. Зазначала, що правовстановлюючий документ було видано на її ім'я. Вказувала, що з жовтня 1997 року її чоловік ОСОБА_7 переконував її у необхідності складання заповіту на їхню доньку ОСОБА_4, яка є однією із трьох їхніх дітей, оскільки, на його думку, вона була найменш забезпеченою.

У ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, а у грудні 2000 року донька ОСОБА_4 умовила скласти заповіт на її користь. Зазначала, що у приміщенні приватного нотаріуса, будучи неграмотною та погано розуміючи українську мову, вона підписала документ, вважаючи, що підписує заповіт. Вказувала, що з грудня 2014 року відповідач переїхала проживати до неї та почала влаштовувати сварки, ображати її та принижувати.

У березні 2015 року позивач звернулась до сільської ради, де її повідомили, що власником будинку, у якому вона мешкає, є відповідач, а в приміщенні нотаріальної контори їй видали примірник договору дарування.

Посилаючись на те, що вона під час складання правочину помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов'язків сторін, була впевнена, що підписує заповіт, позивач просила визнати договір дарування частини будинку АДРЕСА_1 від 19 грудня 2000 року, укладений між нею та відповідачем, недійсним, та таким, що вчинений під впливом помилки.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що доводи позивача про те, що вона помилилася під час складання правочину щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав, обов'язків сторін, не доведено належними та допустимими доказами, а навпаки надані докази свідчать про волевиявлення позивача на відчуження належної їй нерухомості, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Суди під час розгляду справи встановили, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належали 29/150 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться АДРЕСА_1.

19 грудня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_5, укладено договір дарування зазначеної частини будинку, за яким ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 29/150 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу Бабаком О.В.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1124цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1364цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено підстав для визнання договору дарування недійсним.

Проте при вирішенні справи судами не було належним чином встановлено, чи продовжує проживати позивачка у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно з умовами договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно ОСОБА_3 мала на меті безоплатну передачу ОСОБА_4 свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання.

Проте суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення, на вищевикладені вимоги закону уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана