Справа №592/214/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1708/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 вересня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, про стягнення грошової компенсації вартості автомобіля, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 18 серпня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, а потім шлюб був розірваний відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 лютого 2015 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дочок.

Під час шлюбу з відповідачем і за спільні сімейні кошти вони придбали автомобіль KIA RIO в автосалоні ПАТ «УкрАвто» за адресою: вул. Харківська, 77/1 в м. Суми, вартістю 190000 грн., право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_4 31 серпня 2012 року з присвоєнням автомобілю державного реєстраційного номера ВМ 4646 АХ.

Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_4 самостійно розпорядився транспортним засобом, продавши його іншій особі, але вирученими коштами з нею не поділився.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошові кошти в сумі 80000 грн., що становить 1/2 вартості автомобіля на момент його продажу, в якості грошової компенсації від продажу без її згоди вартості частки її майна.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 за необґрунтованістю.

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення суду переглянути.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції не враховано обставини того, що факт реєстрації шлюбу тягне за собою встановлення презумпції виникнення права спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час зареєстрованого шлюбу, яким є спірний автомобіль. Також суд першої інстанції не встановив джерело походження коштів, за які був куплений спірний автомобіль, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази про його придбання за особисті кошти відповідача, так як фактично транспортний засіб вони купили за спільні сімейні кошти. Крім того, вона наголосила, що вказаний автомобіль до розлучення сторін і його незаконного відчуження використовувався в інтересах подружжя ОСОБА_4, відтак, був придбаний в інтересах сімї, чого також не врахував суд першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_4 і її представника ОСОБА_6 про задоволення апеляційної скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони з 18 серпня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 лютого 2015 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дочок: Анну, ІНФОРМАЦІЯ_1, та Марину, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.4, 5, 9, 10).

Відповідно до укладеного між ПАТ «Суми-Авто» та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу від 30 серпня 2012 року за № 414303-Y02092 останній придбав автомобіль KIA RIO, 2012 року випуску, вартістю 144000 грн., а 31 серпня 2012 року відповідач зареєстрував цей автомобіль на своє імя в органах ДАІ (т.1, а.с.47, 184-187, 188, 189).

27 січня 2015 року відповідач ОСОБА_4 видав на імя ОСОБА_8 та ОСОБА_9 нотаріально посвідчену довіреність, якою доручив останнім розпоряджатися, в тому числі шляхом продажу чи міни належним йому автомобілем KIA RIO, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.1, а.с.6, 176).

За інформацією регіонального сервісного центру в Сумській області МВС України вказаний транспортний засіб 22 квітня 2015 року був перереєстрований на власника ОСОБА_10 з видачею номерних знаків АА 4580 МО, а в подальшому, 04 червня 2015 року його було перереєстровано на нового власника ОСОБА_5 з видачею номерних знаків АІ 2493 СВ (т.1, а.с.47, 134).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль хоча і був придбаний в період, коли сторони перебували у шлюбі, але позивачкою не доведено, що за спільні кошти подружжя.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постановах 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України має застосовуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Виходячи з матеріалів справи, яка переглядається, вбачається, що відповідач з позовом не погодився, а його представник послався на те, що спірний автомобіль був придбаний на початку шлюбу з позивачкою, але за особисті кошти відповідача, які йому в день придбання цього транспортного засобу подарувала його мати ОСОБА_11, які, в свою чергу, вона отримала від продажу іншого автомобіля Mitsubishi Outlander 2.0, 2008, року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, успадкованого нею після смерті чоловіка ОСОБА_12 (т.1, а.с.209, 210).

Обставини щодо придбання спірного автомобіля в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердила і допитана свідком мати відповідача ОСОБА_11, яка при цьому уточнила, що для вказаних цілей вона спочатку передала сину 16000 доларів США, а потім ще 2000 доларів США.

Разом з тим, вимогами ч.5 ст.719 ЦК України передбачено, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази стосовно укладення між відповідачем ОСОБА_4 і його матірю ОСОБА_11 нотаріально посвідченого договору дарування грошових коштів в іноземній валюті в сумі 18000 доларів США, що давало б підстави визнати, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем за час шлюбу, але за його особисті кошти і міг належати йому на праві особистої приватної власності.

Відтак, колегія суддів вважає, що грошові кошти на придбання спірного автомобіля були надані ОСОБА_11 сторонам, як подружжю, тому належали їм на праві спільної сумісної власності, враховуючи і обставини того, що про належність цього автомобіля особисто ОСОБА_11 остання не заявляла, а відповідач не довів, що спірне майно куплено за його особисті кошти, тому є його особистою приватною власністю.

Отже, спірний автомобіль KIA RIO, реєстраційний номер НОМЕР_1, був набутий подружжям за час їх шлюбу, за їх спільні кошти, з метою використання в інтересах сімї, що і було насправді, як вбачається з матеріалів справи, тому належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до вимог статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Як передбачено ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ч.ч.1, 2, 4 ст.71 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.22 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК України та ст.372 ЦПК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Аналіз наведених норм права та встановлені обставини справи дають підстави стверджувати, що частки сторін у спірному майні є рівними, однак враховуючи, що відповідач розпорядився таким майном після розірвання шлюбу без згоди на це позивачки і доказів про те, що він поділився з колишньою дружиною вирученими коштами він не надав, а остання це заперечує, тому, приймаючи до уваги згоду позивачки на отримання грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на спірне майно, колегія суддів вважає за можливе задовольнити заявлений позов.

Однак, виходячи з обставин того, що сторони не дійшли згоди щодо дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи, а за висновком експертного дослідження від 12 жовтня 2016 року за № 19/119/9-4/12413, наданого в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, його ринкова вартість станом на 22 квітня 2015 року, з урахуванням зносу та без урахування фактичного пробігу могла складати 247711 грн. 10 коп., тобто частка кожного з подружжя становить 123855 грн. 55 коп., але діючи в межах заявлених позовних вимог про стягнення грошової компенсації в сумі 80000 грн., колегія суддів вважає за можливе погодитись саме з такою сумою компенсації на користь позивачки.

Таким чином, ураховуючи, що суд першої інстанції постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а його висновки стосовно відмови у позові не відповідають фактичним обставинам справи, тому колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст.88 ЦПК України.

Враховуючи, що позов повністю задоволено, тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 800 грн. (т.1, а.с.90), судовий збір за розгляд питання про забезпечення позову в сумі 100 грн. (т.1, а.с.33), а також судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 880 грн. (т.2, а.с.113).

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2; 309 ч.ч.1, 3, 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 вересня 2016 року в даній справі скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 80000 грн. в якості грошової компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль KIA RIO, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 800 грн., судовий збір за розгляд питання про забезпечення позову в суді першої інстанції в сумі 100 грн. та судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 880 грн., а всього 1780 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -