Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/5139/15-ц головуючий у 1 інстанції Сидорова М.В.
провадження № 22-ц /778/745/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна набутого під час шлюбу,

В С Т А Н О В И Л А:

31.08.2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна набутого під час шлюбу. В обґрунтування вимог зазначає, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 01.03. 2002 року, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2015 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу мешкає з нею. Під час сумісного життя в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти за договором купівлі-продажу від 17.08.2004 року, було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житлової площею 27,7 кв.м, загальною площею 42,25 кв.м., яка була зареєстрована за відповідачем. Позивач пропонувала поділити квартиру у добровільному порядку, проте відповідач відмовився.

Посилаючись на вказані обставини, позивач вважає спірну квартиру обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя та просила поділити вказане майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 661 гривню 25 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне визначення судом правовідносин, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається із матерів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2002 року, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2015 року, яке набрало законної сили 26 травня 2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після припинення шлюбних відносин сторін мешкає з матірю ОСОБА_3

Задовольняючи позовні суд першої інстанції виходив із того, що сторони під час перебування в зареєстрованому шлюбі, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17.08.2004 року придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, житловою площею 27,7 кв.м, загальною площею 42,25 кв.м., яка була зареєстрована на праві власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2, а отже за положеннями ст. 60 СК України, майно є спільною сумісною власністю подружжя.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не взяв до уваги позивач перебувала у відпустці по вагітності та пологах, а потім у відпустці по догляду за дитиною, що виключає можливість отримання доходів, квартира придбана за гроші подаровані йому матірю, які вона отримала від продажу квартири.

, до спільної сумісної власності подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію викладеною у постанові Верховного Суду України від 25.11. 2015 року, справа № 6-2333цс15 проте, що суд не встановив факт набуття спірної квартири за спільні кошти подружжя не приймаються колегію судів виходячи із наступного.

За правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 25.11. 2015 року, справа № 6-2333цс15, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України, має бути обовязковою у застосування відповідної правової норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається фактом придбання його під час шлюбу, спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна,метою придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

При цьому як вбачається із встановлених обставин справи № 6-2333цс15, де за зустрічним позовом відповідача визнано квартиру особистою приватною власністю, відповідач продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру, факт отримання коштів за відчуження квартири не заперечувався відповідачем, та ці гроші придбав іншу квартиру вже під час шлюбу, враховуючи відсутність доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, суд першої інстанції, застосовуючи норми статей 57, 60 СК України, суд дійшов висновку про придбання спірної квартири за особисті кошти.

Тобто, у справі № 6-2333цс15, саме відповідач заявляв позовні вимоги, що майно є особистою власністю та спростував преюдиційне положення закону, що майно є спільною власністю, бо придбав квартиру за особисті кошти.

У справі ж, що переглядається за апеляційною скаргою ОСОБА_2 позивач не заявляв позовних вимог що майно є особистою власністю та не спростував преюдиційне положення закону, що майно є спільною власністю, бо не доказав, що придбав квартиру за особисті кошти.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Отже, в силу ст. 60 СК України, в якій зазначається, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об'єктом спільної сумісної власності подружжя, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Зазначена презумпція спільності майна подружжя перерозподіляє тягар доказування, визначений ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Тобто спростувати презумпцію спільності майна повинна саме відповідач, який доводить протилежне. Саме відповідач має довести, що набуте за час спільного проживання майно, не є майном подружжя. Для позивача цей факт презюмується.

У порушення наведених норм матеріального та процесуального права, а також вимог ст. ст. 11, 60 ЦПК України, ОСОБА_2 не наводить допустимих та належних доказів, про те, що спірна квартира в силу ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю, оскільки таких вимог ним не заявлялось.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ст.ст.57-59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, одержані з дотриманням встановленого законом порядку, а письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи роз'яснення, викладені у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вірно виходив із того, що ОСОБА_2 не надано допустимих переконливих доказів придбання спірної квартири за особисті кошти, а тому має бути застосована презумпція належності квартири як речі, набутої в шлюбі

На підтвердження своїх заперечень ОСОБА_2 проте, що спірна квартира є спільною власністю подружжя, відповідач надав письмовий договір цільового дарування грошових коштів від 17.08.2004 року, за яким ОСОБА_3 подарувала своєму сину ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 66 780,00грн. для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_4.. суд надав належну оцінку цьому договору і зазначив, що такий доказ за вимогами ст. ч. 5 ст. 719 ЦК України повинен бути нотаріально посвідченим, а отже відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України не є допустимим доказом.

Посилання в апеляційній скарзі на договір дарування грошових коштів між відповідачем та його матірю, судом вірно визначено з урахуванням положеннь ч. 5 ст. 719 ЦК України про те, що такий договір є нікчемним, оскільки нотаріально не посвідчений. При цьому нікчемний договір дарування грошей за положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України, не створює юридичних наслідків.

Продаж квартири матірю відповідача ОСОБА_3 17.08.2004 року за 66 780 гривень (а.с. 50) не є підтвердженням того, що саме за гроші матері придбана в цей же день квартира подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 8), бо походження коштів у нотаріально посвідченому договорі не визначено, а за положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому письмовий договір цільового дарування грошових коштів від 17.08.2004 року про дарування ОСОБА_3 своєму сину ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 66 780,00 грн. для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_4. (а.с.64) за положеннями ч. 5 ст. 719 ЦК України, ст. 59 ЦПК України не є допустимим доказом.

Посилання на реєстрацію підприємницької діяльності (а.с.72), за яким 23.04.2009 року ОСОБА_2 зареєстрований підприємцем не є належним доказом, бо не відноситься до періоду набуття право власності на квартиру (17.08.2004 року ).

Відповідач з посиланням на конкретні докази не наводить розмір заощаджень та доходів подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, об'єм придбаного спільного майна подружжя, та не спростовує придбання квартири за спільні кошти подружжя.

Показанням свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, які є дядьком та тіткою ОСОБА_2, та матері ОСОБА_3, щодо одержання відповідачем коштів за договором дарування та витрачання їх на придбання спірної квартири судом надана оцінка відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, 57-59 ЦПК України, та не спростована в апеляцій скарзі.

Судом враховано, що після придбання спірної квартири, сторони проживали в ній однією сімєю та користувалися нею спільно, що сторонами не оспроювалось та що спростовує доводи представника відповідача про придбання спірної квартири для особистих потреб відповідача, а не в інтересах сімї.

Доводи апеляційної скарги щодо встановлення судом нікчемності письмового договору цільового дарування грошових коштів від 17.08.2004 року дарування матірю сину ОСОБА_2 коштів на придбання квартири внаслідок відсутності його нотаріального посвідчення, і тому суд підтвердив його реальність, як і посилання на ЦК Республіки Білорусь, не приймаються колегією судів, суд не визнав цей письмовий договір, який як зазначено укладався у м. Запоріжжя, тобто в Україні, правомірно відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України визнано не допустимим доказом .

Крім того, відповідач не наводить допустимих доказів, що саме гроші отримані матірю від продажу квартири були витрачені на придбання спірної квартири подружжя.

Відсутність матері в якості учасника процесу у справі, що переглядається не може бути підставою для зміни оцінки наданого суду відповідачем договору дарування, який в якості допустимого доказу за положеннями . 5 ст. 719 ЦК України, ст. 59 ЦПК України міг враховуватися судом тільки в разі його нотаріального посвідчення.

Погодинна хронологія продажу квартири матірю відповідача та придбання квартири ОСОБА_2 на яку посилається особа, що подає апеляційну скаргу є припущенням та не може бути підставою для висновку проте, що кошти , які отримала матір відповідача за продаж своєї квартири були витрачені на придбання спірної квартири.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив, вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи, ї прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення, апеляціна скарга не спростовує висновків суду, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування правильного та справедливого по суті рішення суду першої інстанції, як проте вимагає відповідач та відмовити у позові.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: