АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/899/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 23, 47 Дьяченко Д. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівЗахарової А. Ф. , Качана О. В.
при секретаріЛитвин-Восколович Ж. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзине» на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзине» про розірвання договорів оренди землі,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звернулися до суду з даним позовом, яким просили розірвати договори оренди земельних ділянок, укладені ними з ТОВ «Агрофірма «Легедзине», мотивуючи про те, що відповідач свої обов'язки перед позивачами по сплаті орендної плати не виконує, що згідно п. 38 зазначених договорів оренди є підставою для їх розірвання в судовому порядку.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.02.2016 позов задоволено та розірвано такі договори оренди землі: договір, укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Агрофірма «Легедзине», зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської РФ ДП «Центр ДЗК» 05.02.2008 за №03; договір, укладений між ОСОБА_7 та ТОВ «Агрофірма «Легедзине», зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської РФ ДП «Центр ДЗК» 16.01.2007 за №13; договір, укладений між ОСОБА_8 та ТОВ «Агрофірма «Легедзине», зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської РФ ДП «Центр ДЗК» 16.01.2007 за №10; договір, укладений між ОСОБА_9 та ТОВ «Агрофірма «Легедзине», зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської РФ ДП «Центр ДЗК» 12.04.2007 за №95.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість та на порушення судом при його ухваленні норм матеріального та процесуального права, а також на не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вказує на те, що суд не врахував, що позивачі не зверталися до відповідача із вимогами про сплату орендної плати; суд не надав оцінки запереченням відповідача щодо позовних вимог; копії договорів позивачі отримали у відділ Держземагенства у січні 2016 року, що свідчить про надуманість обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги; позивачі не отримали належним чином орендну плату внаслідок навмисного ухилення від її отримання; кожного року відповідач у серпні в загальнодоступних місцях (контора ТОВ, тік, ферма) розвішував оголошення про проведення виплат орендної плати, які й здійснювалися всім орендодавцям, які з'являлися для її отримання. Тим орендодавцям, які не з'являлися, однак повідомили про наявні в них банківські рахунки, орендна плата перераховувалася на такі рахунки. Відповідач протягом 3-х років надсилав кожному з позивачів листи-повідомлення про нарахування їм орендної плати з проханням повідомити про наявність банківських рахунків чи про можливість одержати орендну плату особисто. Суд не врахував, що позивачами на початку 2015 року укладено договори оренди землі з ТОВ «Імпульс Плюс» на земельні ділянки, які орендує відповідач, та незаконно зареєстровані в державному реєстрі. Суд не з'ясував чи має місце порушення прав позивачів. Позивачі не зверталися до відповідача із пропозиціями внести зміни в договори оренди землі щодо порядку сплати орендної плати. Звернення з даним позовом до суду має ознаки зловживання правом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок систематичного неналежного виконання відповідачем, як орендарем, своїх обов'язків по сплаті орендної плати, в силу п. 38 договорів оренди землі їх на вимогу орендодавців має бути розірвано.

Однак повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_6 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 2,2041 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_2; позивач ОСОБА_7 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 2,2041 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_4; позивач ОСОБА_8 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5, площею 2,2041 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_6; позивач ОСОБА_9 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_7, площею 2,397 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_8.

Між позивачами, як орендодавцями, та ТОВ «Агрофірма «Легедзене», як орендарем, укладено ідентичні за змістом договори оренди землі щодо вказаних вище земельних ділянок: 26.12.2007 - ОСОБА_6, 18.09.2006 - ОСОБА_7, ОСОБА_8, 01.03.2007 - ОСОБА_9

Предметом вказаних договорів є передача земельної ділянки орендодавця орендарю в строкове платне користування для сільськогосподарського використання, строком на 49 років.

Вказані договори оренди пройшли державну реєстрацію у встановленому порядку.

Відповідно до п.п. 9, 10, 11 договорів оренди, орендна плата становить 1,6 % від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки, вноситься орендарем у грошовій формі. Орендна плата вноситься у строки: 1-31 серпня, остаточний розрахунок до 31 грудня поточного року; п. 28 договорів оренди - орендодавець має право на своєчасне внесення орендної плати; п. 38 договорів оренди - дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором; п. 39 договорів оренди - умовами розірвання договору в односторонньому порядку є систематична несплата орендної плати.

Протягом 2012-2015 років позивачі фактично не отримували за вказаними вище договорами орендної плати.

Зазначені фактичні обставини справи сторонами не оспорюються.

Згідно ч.ч.1, 9 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 ЗУ «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 у справі №6-146цс12.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З вимог ст. 527 ЦК України вбачається, що обов'язку боржнику виконати свої зобов'язання за договором, кореспондується відповідний обов'язок кредитора прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

З матеріалів даної справи вбачається та сторонами не заперечується той факт, що при укладенні вказаних договорів оренди ними було узгоджено, що повідомлення орендаря про час та місце виплати орендної плати орендодавцям будуть розміщенні в загальнодоступних місцях господарства ( тік, ферма ) та населеного пункту с. Легедзине ( контора ).

Позивачі з моменту укладення вищевказаних договорів (з 2006 року) отримували належну їм орендну плату, повідомлення про виплату якої дізнавалися у вказаний вище спосіб. Однак з 2012 по 2015 роки за отриманням орендної плати до відповідача не з'являлися, незважаючи на розміщені оголошення, з жодними письмовими заявами про зарахування належних платежів на їх банківські рахунки чи в інший спосіб виплатити їм орендну плату до відповідача не зверталися.

При цьому слід враховувати, що згідно ч.1 ст.613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Крім того, з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ГУ ДФС України по суми виплачених доходів по суми виплачених доходів та утримання податків від 25.012016 року вбачається, що відповідачем сплачувався земельний податок, виходячи з сум нарахованої орендної плати позивачам.

З пояснень представника ТОВ «Агрофірма «Легедзине» вбачається, що кошти, які мають бути сплачені позивачам в якості оплати за договором оренди землі наразі акумульовані та зберігаються на відповідних рахунках товариства, за зверненням позивачів до них вони будуть їм виплачені негайно.

У матеріалах справи знаходяться листи відповідача, датовані 25.01.2016 (а.с.72-75), про можливість отримання позивачами орендної плати, однак до даного часу позивачі не звернулися до товариства за отриманням належних їм коштів по оплаті договору оренди та жодних заяв про встановлення іншого порядку їх отримання не надсилали.

При цьому, норми договорів оренди землі та сама суть орендних правовідносин не передбачають положень про необхідність вчинення орендарем тих чи інших дій як передумову для сплати орендної плати орендодавцям.

Більш того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при визначенні місця виконання даного договору помилково здійснив тлумачення положень п.4 ст.532 ЦК України, якими передбачено, якщо місце виконання грошового зобов'язання у договорі не встановлено, то воно провадиться за місцем проживання кредитора. Згідно цієї норми права місцем проживання кредитора вважається населений пункт, в якому він проживає, в даному випадку - с. Легедзине Тальнівського району, а не конкретне житлове приміщення кожного із орендодавців у вказаному селі.

Колегія також вважає невірним посилання суду першої інстанції у своєму рішенні на те, що відповідач мав би внести борг по договору оренди внести на депозит нотаріуса, оскільки згідно до положень ст. 537 ЦК України це є правом, а не обов'язком боржника. Крім того, дане право виникає лише в чітко передбачених законодавцем випадках , а саме: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання зобов'язання; відсутності представника недієздатного кредитора. Оскільки кредитори - позивачі по справі є дієздатними, весь час перебували та перебувають у місці виконання зобов'язання - у с. Легедзине, як зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні - ніколи не ухилялися від прийняття зобов'язання за договором оренди землі, тому у відповідача не виникло права щодо внесення коштів по оплаті договору оренди землі на депозит нотаріуса.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо визначення місця виконання оскаржуваних договорів є таким, що суперечать вимогам чинного законодавства України.

Колегія суддів вважає, що всупереч положенням ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачами не доведено належними та допустимими доказами що, вони не отримали орендну плату внаслідок систематичного ухилення відповідача від її сплати.

На підставі вказаних фактичних обставин справи та норм законодавства колегія суддів приходить до висновку про відсутність факту систематичної несплати відповідачем, як орендарем, орендної плати орендодавцям, як умисного неодноразового ухилення товариства від взятих на себе за договором зобов'язань.

Колегія суддів також звертає увагу апелянта на те, що суд не вправі в рамках даної цивільної справи давати оцінку законності укладених позивачами договорів оренди з ТОВ «Імпульс Плюс» та їх державної реєстрації, оскільки це питання не входить в предмет доказування по справі.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає до скасування, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, також судом було неправильно застосовано норми процесуального (ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду) права.

У справі належить ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу - задоволити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзине» про розірвання договорів оренди землі - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзине» про розірвання договорів оренди землі - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :