Справа № 152/322/16-ц
Номер рядка звіту 26
У Х В А Л А

24 лютого 2016 року м. Шаргород

Суддя Шаргородського районного суду Вінницької області Строгий І.Л., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію) про визнання договору дійсним,

у с т а н о в и в:

23 лютого 2016 року до Шаргородського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію) про визнання договору дійсним.

Перевіривши відповідність позовної заяви вимогам Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), зокрема, щодо підсудності справи Шаргородському районному суду Вінницької області, вважаю, що позов підлягає поверненню позивачу, з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Статтею 22 зазначеного вище Закону передбачено, що місцевий суд є судом першої інстанції і розглядає справи, віднесені процесуальним законом до його підсудності.

За загальним правилом підсудність - це сукупність установлених законом ознак, за якими визначається суд, що має розглядати конкретну справу, її значення полягає у правильному розподілі між судами справ, що підлягають розгляду по першій судовій інстанції.

Частиною 2 ст. 2 ЦПК України встановлено, що якщо міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства (далі Конвенція)кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначив, що Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) комісія звернула увагу на те, що стаття 6 Конвенції передбачає: «всю організаційну систему судів, включаючи не тільки питання, які підпадають під юрисдикцію певних видів судів, але також встановлення окремих судів та визначення їх місцевої юрисдикції».

Окрім того, у рішеннях у справі «Посохов проти Росії» (заява № 63486/00) від 4 березня 2003 року та у справі «Федотова проти Росії» (заява № 73225/01) від 13 квітня 2006 року Європейський суд з прав людини також вказав, що суд не є встановленим законом у разі, якщо правила, які регламентують склад суду, не були додержані.

Отже, з огляду на викладене вище, можна стверджувати, що «судом, встановленим законом» (пункт 1 ст. 6 Конвенції) не вважається суд, який розглядає справу, не дивлячись на те, що процесуальним законом розгляд цієї справи віднесено до підсудності іншого суду, хоча б і тієї ж юрисдикції.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що спір між ОСОБА_1 та ПАТ «Златобанк» виник з приводу виконання ОСОБА_1, як новим боржником частини зобовязань за первісного боржника ФОП ОСОБА_2 за Кредитним договором № 25/11-КL від 21 лютого 2011 року.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Окрім того, статтею 110 ЦПК України визначено підсудність справ за вибором позивача.

Так, частиною 8 ст. 110 ЦПК України встановлено, що позови, що виникають з договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред'являтися також за місцем виконання цих договорів.

У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» судам розяснено, що правила визначення місця виконання зобов'язання передбачено статтею 532 ЦК. При цьому слід ураховувати, що правила цієї статті застосовуються до зобов'язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена (наприклад, пункт 4 частини першої статті 532 ЦК) і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

Згідно зі ст. 532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі.

Якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться:

1) за зобов'язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна;

2) за зобов'язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові;

3) за зобов'язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов'язання;

4) за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов'язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов'язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов'язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов'язаних із зміною місця виконання;

5) за іншим зобов'язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника.

ОСОБА_1 не додано до позовної заяви Кредитний договір № 25/11-КL від 21 лютого 2011 року, а отже у судді немає можливості зясувати, чи визначено у цьому договорі місце його виконання.

Водночас, зі змісту ч. 1 ст. 1054 ЦК України не вбачається, що зобовязання за кредитним договором через їх особливість можливо виконувати лише у певному місці.

Отже, з урахуванням наведеного вище, вважаю, що при визначенні підсудності цієї справи, відсутні підстави для застосування ч. 8 ст. 110 ЦПК України, на яку посилається ОСОБА_1, а відтак підсудність цієї справи слід визначати за загальними правилами, тобто за ч. 2 ст. 109 ЦПК України.

Таким чином, оскільки у позовній заяві зазначено, що місцезнаходженням відповідача - ПАТ «Златобанк» є м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 17/52, то з урахуванням поділу міста Києва на райони, справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Златобанк» про визнання договору дійсним повинен розглядати місцевий загальний суд міста Києва, територіальна юрисдикція якого включає у себе вулицю ОСОБА_3, тобто за місцезнаходженням відповідача.

Статтею 115, п. 4 ч. 3 та ч. 4 ст. 121 ЦПК України передбачено, що якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що суддя постановляє ухвалу.

З огляду на викладене, позовну заяву слід повернути позивачу для подання до належного суду.

Керуючись, статтями 2, 3, 15, 109, 121, 208-210 ЦПК України, суддя

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію) про визнання договору дійсним повернути особі, яка її подала.

Розяснити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, до повноважень якого віднесено вирішення цього спору.

Згідно зі статтями 293, 294, 296 ЦПК України на ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя І.Л.Строгий