Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» до ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» (далі - ТзОВ «ФК «Народна позика») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 вересня 2012 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 80 000 грн. зі сплатою 42 % річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення до 21 вересня 2013 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Оскільки боржник не виконала свої кредитні зобов'язання, позивач звернув стягнення на предмет іпотеки. ТзОВ «ФК «Народна позика» направляло ОСОБА_3 рекомендовані листи з вимогою про звільнення вказаної квартири та зняття з реєстрації, яка залишена без реагування. Оскільки відповідач не бажає добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_1 та знятися з реєстрації, ТзОВ «ФК «Народна позика» просило позов задовольнити.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2015 року позов задоволено. Виселено та знято з реєстрації ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року скасовано заочне рішення суду першої інстанції в частині зняття з реєстрації ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаних вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що в іпотеку передано квартиру, право власності на яку набув позивач у зв'язку з порушенням позичальником кредитних зобов'язань. Оскільки відповідач протягом місяця з моменту отримання вимоги про виселення добровільно не звільнила квартиру АДРЕСА_1, то вона підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення та, відповідно, її реєстрація за вказаною адресою повинна бути скасована.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зняття з реєстрації ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, апеляційний суд виходив із того, що дана справа була розглянута без залучення відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області, що і є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що згідно кредитного договору від 21 вересня 2012 року ТзОВ «ФК «Народна позика» надало кредит ОСОБА_3 у розмірі 80 000 грн. терміном до 21 вересня 2013 року зі сплатою 42 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 21 вересня 2012 року між сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1

У зв'язку із заборгованістю відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Народна позика» звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки від 27 листопада 2014 року, виданої ЛКП «Навколо базару» у квартирі АДРЕСА_1 проживає та зареєстрована ОСОБА_3

ОСОБА_3 рекомендованим листом направлялась вимога про звільнення квартири та зняття з реєстрації від 01 грудня 2014 року, в якій зазначалось про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстрації протягом тридцяти днів з моменту отримання даної вимоги.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із частинами 1, 2 ст. 39 вказаного Закону, в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, ОСОБА_3 придбала передану в іпотеку квартиру не за рахунок кредиту, вона належить останній на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03 грудня 2008 року державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори (а. с. 16-22, 101-104), а тому висновок про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканця цієї квартири - відповідача, без надання їй іншого постійного житла є помилковим.

Таким чином, суди попередніх інстанцій на вказані положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін не перевірили, не встановили у повному обсязі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дотрималися вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не дали юридичної оцінки наданим сторонами доказам, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 1 кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська