Справа № 461/619/16 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/3257/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретар - Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 банк розвитку» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2016 року вказаний вище позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 З-М.В. та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 розвитку» (, МФО №380719) заборгованість у розмірі 55 333,99 грн., з яких: 18 450,83 грн. прострочена заборгованість по тілу кредиту; 1 461,46 грн. прострочена заборгованість за процентами; 31 821,70 грн. сума пені; 3 600,00 грн. сума комісії та по 689 грн. судового збору з кожного.

Рішення суду оскаржили відповідачі, просять його скасувати й ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на те, що при розгляді справи судом не досліджено всіх фактичних обставин та мається порушення норм процесуального права. Так, зокрема, заявники посилаючись на те, що про слухання справи ОСОБА_3 З-М.В. не була належним чином повідомлена; суд не зясував питання отримання заявником ОСОБА_3 З-М.В. кредитних коштів, оскільки заява про видачу кредиту не свідчить про таке; суд не дослідив питання припинення поруки, з урахуванням вимоги позивача про дострокове погашення кредиту; судом не враховано, що вони не зобовязані здійснювати повернення судового збору позивачу.

Сторони по справі у судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розглядові справи, а відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась.

Заява ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи відхилена, оскільки ним не зазначено причин неможливості із-за сімейних обставин зявитись у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 квітня 2016 року апеляційну скаргу заявників в частині оскарження ухвали Галицького районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року про відмову у задоволені заяви ОСОБА_2-М.В., ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.02.2016 року повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання повернення її заявникам.

Встановлено, що стверджується матеріалами справи, 23 листопада 2012 року Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_4 розвитку» та ОСОБА_2-М.В. укладено кредитний договір № IKCASHSG.4990.002 (а.с.4-14).

Відповідно до цього договору позивач надав позичальнику кредит в сумі 40 000 гривень з кінцевим строком користування до 22 листопада 2015 року, з процентною ставкою за користування кредитом 0,001 % річних та щомісячною сплатою комісії за надання кредитних ресурсів у розмірі 3% від суми кредиту. Договором встановлено, що період сплати кредиту, комісії та процентів з "01" по "10" число кожного місяця.

Кредитним договором передбачено право Банку на дострокове повернення кредиту (п.3.1.9) та відповідальність позичальника за порушення умов договору (п.п.6.1 6.6).

Цього ж дня, а саме 23 листопада 2012 року, між Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_4 розвитку», боржником та ОСОБА_3 укладено договір поруки № РХ029031.4991.002, відповідно до якого Поручитель зобовязався перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобовязань, що виникають з Кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_2-М.В.

В договорі Поруки зазначено, що порука припиняється після закінчення пяти років з дня настання терміну повернення кредиту за вказаним вище кредитним договором (п.14).

Встановлено, що підтверджується заявою ОСОБА_2-М.В. на видачу готівки № 119791 від 23.11.2012, банк здійснив касову операцію на видачу готівки за вказаним вище кредитним договором в сумі 40 000 грн., а ОСОБА_2-М.В. такі отримала, про що свідчить підпис отримувача (а.с.20).

Крім того, матеріалами справи підтверджується, зокрема розрахунком заборгованості, що позичальник здійснювала оплату коштів на погашення вищевказаного кредитного договору і останній платіж на погашення кредиту було вчинено 28.10.2015 року в сумі 7 000 грн.

Вищевказане свідчить про отримання позичальником кредитних коштів.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Розрахунком заборгованості, який проведений на 16.01.2016 року за кредитним договором № IKCASHSG.4990.002 від 23.11.2012 року, який не спростований відповідачами, підтверджується неналежне виконання позичальником ОСОБА_2-М.В. договірних зобовязань, а відтак простроченої заборгованості по тілу кредиту в сумі 18 450,83 грн., прострочена заборгованість за процентами в сумі 1 461,46 грн., комісія в сумі 3 600 грн. та пені 31 821,70 грн., що розраховані відповідно до умов договору (а.с.28-41).

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Встановлено, що за пунктом 14 договору поруки остання припиняється, якщо кредитор протягом пяти років з дня настання строку виконання зобовязання позичальника за кредитним договором не предявить вимоги до поручителя.

Відтак, оскільки зобовязання боржник не виконував, позивач реалізував передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України та пунктом 3.1.11 кредитного договору право вимоги дострокового виконання основного зобовязання та відповідно змінив строк виконання основного зобовязання, направивши вимоги відповідачам. Отже, настання строку виконання основного зобовязання необхідно обчислювати з серпня 2014 року, з урахуванням дати отримання поручителем вимоги щодо сплати та строку, протягом якого слід сплатити кошти тридцять днів.

Зважаючи на те, що кредитодавець звернувся з позовом до поручителя у січні 2016 року, тобто в межах передбаченого договором поруки пятирічного строку, цей строк не можна вважати пропущеним, як вважають заявники, оскільки порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України 08.06.2016 року, справа № 6-1006 цс16.

Відповідно до ст. 3607 Цивільного процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відтак, доводи заявників щодо не звязування судом питання отримання коштів та припинення поруки є помилковими.

Як вбачається з матеріалів справи районний суд повідомляв відповідачів про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.58) і в судовому засіданні, яке відбулось 17.02.2016 р., був присутній ОСОБА_3 (а.с.60-61).

Про наступне судове засідання, а саме на 23.02.2016 року, був повідомлений ОСОБА_3, про що свідчить долучене до справи повідомлення, в якому зазначено про повідомлення і ОСОБА_2-М.В. (а.с.62).

Таким чином, встановлено, що заявник ОСОБА_2-М.В. була залучена до участі у справі.

Заявниця була повідомлена про дату апеляційного розгляду справи, однак не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи, крім того, заявники просять справу слухати у їх відсутності, про що зазначено в апеляційній скарзі, відтак ОСОБА_2-М.В. не скористалася наданим правом на подання до апеляційного суду всіх доказів, які вона могла би подати до суду першої інстанції, а також на нову оцінку наявних у справі доказів з урахуванням її позиції у цій справі, а також до апеляційної скарги не надано будь-яких доказів, які могла би подати в суд першої інстанції на спростування доводів позивача.

Відтак, посилання заявників на те, що рішення суду підлягає до скасування, оскільки суд першої інстанції розглянув справу у відсутності ОСОБА_2-М.В., є помилковим, оскільки, як вбачається з матеріалів справи вона повідомлялась про день та час розгляду справи, а крім того, для урівноваження її прав з іншими учасниками, апеляційним судом було її повідомлено про час та місце розгляду справи в апеляційній інстанції з метою подання до апеляційного суду доказів, які вона могла подати до суду першої інстанції, а також на нову оцінку доказів, що є у справі з урахуванням її позиції. Однак, зазначеним своїм правом не скористалась. А тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду з цих підстав.

Безпідставним є посилання заявників щодо помилкового стягнення з них судом судового збору на користь позивача з посиланням на те, що з часу введення тимчасової адміністрації та ліквідації банку, такий звільнено від оплати судового збору.

Так, 1 вересня 2015 року набрав чинності Закон України від 22 травня 2015 року № 484-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо сплати судового збору». Цим Законом внесені зміни, зокрема, до Закону України «Про судовий збір». Відповідно до внесених змін, з 1 вересня 2015 року скасовано пільги щодо сплати судового збору уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, доказам, що надані сторонами, дана належна оцінка. Спір вирішено на підставі наданих сторонами доказів у відповідності із нормами матеріального та процесуального законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

ОСОБА_5