Номер провадження: 22-ц/785/1756/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

ОСОБА_2

суддів Сегеди С.М.

при секретарі Колмаков В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2015 року,

встановила:

29 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири від 03 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р. № 818, згідно з умовами якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_4 прийняв в дар квартиру під № 5, яка розташована в будинку № 13 п вул. Базарній в м. Одесі, та про визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири (а.с. 01-03, 46).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що вищевказана квартира була придбана неї та ОСОБА_6 під час перебування ними у зареєстрованому шлюбі та за їх спільні сумісні кошти н підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 2001 р.

В подальшому їх сімейне життя не склалося і у 2012 році вони розлучилися.

На той час й під час майнового спору між ними не було.

15 березня 2014 року її колишній чоловік ОСОБА_6 помер, та під час похорон його батько - відповідач ОСОБА_4, повідомив їй, що спірна квартира належить йому на підставі договору дарування від 03 серпня 2010 року.

Проте, вказана квартира не могла бут відчужена безоплатно без її згоди, а вона ніякої згоди ОСОБА_6 на безоплатне відчуження цієї квартири не давала.

У судовому засіданні:

- представник позивача просив розглянути справу без його участі;

- відповідач ОСОБА_4 подав адресовані суду свої письмові заперечення проти позову, а також подав адресовану суду свою письмову заяву про застосування позовної давності, які приєднані судом матеріалів справи (а.с. 59-60, 66, 68).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Київським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області 09.10.2012 р., ІПН : НОМЕР_2, що проживає за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2/а, кв. 43) право власності на 1/2 частину квартири під № 5, загальною площею 113,9 кв.м., житловою площею 69,5 кв.м., яка розташована у будинку № 13 по вул. Базарній в м. Одесі.

У задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_3, виданий Вознесенським МРВ УМВС України в Миколаївській області 23.06.2003 р., ІПН : НОМЕР_4, що проживає за адресою : 56501, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 3 166 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовольнити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково вищевказані позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наступного.

З 15 липня 1994 року позивач ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який був розірваний заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 травня 2012 року (а.с. 19-20).

Перебуваючи у шлюбі з позивачем, ОСОБА_6, 13 серпня 2001 року уклав договір купівлі продажу квартири, згідно з яким придбав квартиру під № 5, яка розташована в будинку № 1 по вул. Базарній в м. Одесі (а.с. 16).

Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що вищевказана квартира була придбана ОСОБА_6 за кошти, які належали йому особисто.

Враховуючи, що позивач та її колишній чоловік ОСОБА_6, не укладали між собою будь-яких угод стосовно квартири під № 5, яка розташована в будинку № 13 по вул. Базарній в м. Одесі, та не укладали шлюбний договір, районний суд дійшов до висновку, що спірна квартира є обєктом їх права спільної сумісної власності, а належні їм частки в цій квартирі є рівними.

03 серпня 2010 року, ОСОБА_6, без згоди позивача, відчужив квартиру під № 5, яка розташована в будинку № 13 по вул. Базарній в м. Одесі, на користь відповідача ОСОБА_4 підставі договору дарування квартири.

На підставі вищенаведеного, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_6 не мав права відчужувати належну позивачу частку у вищеназваній квартирі.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивач про порушення свого права власності на 1/2 частину спірної квартири дізналася від відповідача ОСОБА_4 в березні 2014 року, а саме під час похорон свого колишнього чоловіка ОСОБА_6, який помер 15 березня 2014 року і відповідач не спростував ці доводи позивача.

Таким чином, районний суд дійшов до висновків, що позивач не пропустила строк звернення до суду з даним позовом.

Однак, погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п. 1-4 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Однак, вищевказаний спір не відноситься до категорії спорів про поділ майна подружжя в сенсі положень ст. 72 СК України, оскільки відповідач не є особою, яка перебувала у шлюбі з позивачем.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійною підставою для відмови у позові.

Постановою Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо при застосуванні позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин.

Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані. Факт - це явище об'єктивної соціальної дійсності. Вони існують незалежно від того, чи знають про них особи, що здійснюють судовий розгляд. Фактичні дані, тобто відомості про факт - це інформація, за допомогою якої пізнається факт, що має значення для вирішення справи.

Докази можуть бути представлені у різній формі.

Так, фактичні дані, що мають значення для правильного вирішення справи, можуть бути отримані (встановлені) судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази отримуються у встановленій процесуальним законом формі.

Недотримання (порушення) форми отримання доказів обумовлює те, що вони при вирішенні судом справи до уваги братись не будуть.

Недопустимими є докази одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до положень про мінімальні гарантії Конвенції (ст. 6) завдання суду полягає у тому, щоб переконатися, чи був судовий розгляд у цілому справедливим, в тому числі й те, як були одержані докази. Тобто судові докази повинні бути одержані способом, який гарантує право на справедливий суд.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При ухваленні зазначеного вище рішення, суд першої інстанції, вирішуючи питання про наслідки спливу позовної давності при зверненні позивача до суду, вказав, що відповідач не спростував доводи позивача про те, що позивач не пропустила строки звернення до суду.

Основним доводом позивача було те, що про порушення свого права власності на ? частину вищевказаної квартрири, позивач дізналась в березні 2014 року під час похорон ОСОБА_6 саме від відповідача.

Між тим, сам відповідач ОСОБА_6, допитані в суду апеляційнорї інстанції свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 категорично заперечили цей факт.

Інших доказів про причини пропуску строку для звернення до суду, позивач не надала.

ОСОБА_4 подав суду свою письмову заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 59-60, 66, 68).

Зважаючи на на те, що зазначений вище договір дарування квартрри № 5 у будинку № 13 по вул. Базарній у м. Одесі був укладений 03 серпня 2010 року, а позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом 29 квітня 2014 року, тобто с пропуском без поважних причин строку для звернення до суду за захистом своїх прав, вищевказаний спір не відноситься до категорії спорів про поділ майна подружжя, судова колегія вважає, що в задоволенні зазначених вище позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити у звязку з пропуском останньою строку для звернення до суду за захистом своїх прав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1-4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий Київським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області 09.10.2012 року, ІПН: НОМЕР_2, що проживає за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2/а, кв. 43) на 1/2 частину квартири № 5, загальною площею 113,9 кв.м., житловою площею 69,5 кв.м., яка розташована у будинку № 13 по вул. Базарній в м. Одесі - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, визнання за ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_2) права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір в розмірі 3 483 грн. 48 коп. (три тисячі чотириста вісімдесят три гривні 48 копійок).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

ОСОБА_2

ОСОБА_9