АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

29 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного музею «Меморіал пам'яті жертв голодоморів в Україні», третя особа: ОСОБА_2, про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного музею «Меморіал пам'яті жертв голодоморів в Україні», в якому, посилаючись на незаконність наказу № 124 від 31.07.2014 про накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани, просила скасувати вказаний наказ.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог, просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропущення позивачем строку позовної давності без поважних причин. Крім того, судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Особи, що беруть участь у справі належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явилися. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилися в судове засідання, оскільки відповідно до положень ст. 305 ЦПК України їх явка є не обов'язковою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Національним музеєм «Меморіал пам'яті жертв голодоморів в Україні» з 01.02.2012 року.

28 липня 2014 року ОСОБА_1 складено акт про зникнення справ, в якому зазначено, що з книжкової тумби зникли дві папки з копіями наказів та архівом роботи ввіреного позивачу відділу за 2012-2014 роки.

Наказом Національного музею «Меморіал пам'яті жертв голодоморів в Україні» № 124 від 31 липня 2014 року ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання вимог Посадової інструкції завідувача науково-дослідного відділу з вивчення голодоморів в Україні, невиконання вимог Інструкції з діловодства, що призвело до зникнення частини документів науково-дослідного відділу з вивчення голодоморів в Україні.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством (ст. 14-1 КЗпП України).

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку встановленими ст. 148-149 КЗпП України.

Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Виходячи з встановлених обставин справи та вимог КЗпП України, оскільки відповідачем було оголошено догану, однак, перед накладенням дисциплінарного стягнення роботодавець не зажадав від позивача письмових пояснень, суд обґрунтовано дійшов до висновку про відсутність підстав застосування до останньої дисциплінарного стягненняу вигляді догани.

Разом з тим, встановивши порушення права позивача, суд першої інстанції, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску трьохмісячного строку на звернення до суду з позовною заявою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з роботи - у місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року визначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

При цьому норми КЗпП України не містять переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Судом першої інстанції встановлено, що з оспорюваним наказом позивача ознайомлено 31 липня 2014 року та вручено їй копію цього наказу, а тому висновок суду першої інстанції, що саме з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права слід обчислювати трьохмісячний строк для звернення до суду із позовом є обгрунтованим.

Приведені в апеляційній скарзі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги, щодо переоцінки доказів, не належить до компетенції суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановлено порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Позивачем до суду апеляційної інстанції не заявлялось клопотань про дослідження доказів, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановлено порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також не заявлялось клопотання про дослідження нових доказів, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням положень викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дійшов обґрунтованого висновку щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом за захистом своїх трудових прав без поважних причин та судом при розгляді справи з'ясовані всі обставини справи та права і обов'язки сторін.

Ураховуючи наведене, колегія судді дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді

Справа № 757/6063/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5843/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.