Номер провадження: 22-ц/785/7854/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Суворова В.О., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 «Про визнання дійсними договорів купівлі-продажу», за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 5 жовтня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

30.05.2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду із зазначеним позовом, по якому просили визнати дійсними: договір № 7579 купівлі-продажу нерухомого майна від 07.06.1995 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі, відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 купили кватиру № 3 у будинку № 36 по вул. В. Арнаутській в м. Одесі; договір № 19801 купівлі-продажу нерухомого майна від 31.03.1997 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі, відповідно до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 купив 1/3 частини квартири АДРЕСА_1; договір № 26985 купівлі-продажу нерухомого майна від 01.06.2001 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі, відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_3 купила 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі посилались на те, що вони після укладання вищезазначених договорів купівлі-продажу зареєстрували їх у КП «ОМБТІ та РОН», але вказані договори не були нотаріально посвідченні.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 просили розглянути справу за їх відсутності та задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_6 також просив розглянути справу без його участі та задовольнити позов, про що подав письмову заяву.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7, місце проживання яких позивачам невідоме та у встановленому законом порядку не зареєстроване, були викликані до суду через оголошення у пресі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.10.2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

17.10.2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просять рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам у справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходив із того, що позивами пропущено строк позовної давності, а позивач ОСОБА_4 не заявляв клопотання про поновлення йому строку звернення до суду.

Крім того, районний суд виходив і з того, що вимоги позивачів щодо визнання договорів дійсними не відповідають можливим способам захисту цивільних справ та інтересів, оскільки у звязку недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України.

Із зазначеними висновками районного суду колегія суддів не погоджується, оскільки такі висновки зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування фактичних обставин у справі, виходячи із наступного.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

7 червня 1995 року між ОСОБА_8, яка діяла від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності від 05.1995 р. за р. № 12-2366, посвідченої державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, з однієї сторони, та ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, з другої сторони, було укладено договір № 7579 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на Одеській товарній біржі, зареєстрований Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 16.10.1995 року реєстраційний № 310 на стор. 173 в книзі 118 пр, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 купили чотирьохкімнатну квартиру № 3, загальною площею 77,40 кв.м., житловою площею 59,6 кв.м., що розташована у будинку № 36 по вул. Великій Арнаутській в м. Одесі.

31 березня 1997 року між ОСОБА_9, який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 20.09.1996 р. за реєстраційним № 2607, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2, був укладений договір № 19801 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на Одеській товарній біржі, зареєстрований Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 14.05.1997 року реєстраційний № 310 на стор. 112 в книзі 219пр, відповідно до умов якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 купив 1/3 ч. чотирьохкімнатної квартири № 3, загальною площею 77,40 кв.м., житловою площею 59,6 кв.м.,розташована у будинку № 36 по вул. Великій Арнаутській в м. Одесі.

1 червня 2001 року між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності від 05.11.1999 року, посвідченої Консульським відділом Посольства України в Ізраїлі 01.12.1999 року та ОСОБА_3 був укладений договір № 26985 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на Одеській товарній біржі, зареєстрований Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомого майна 20.06.2001 року реєстраційний № 310 на стор. 4 в книзі 402пр, відповідно до умов якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_3 купила 1/3 частину чотирьохкімнатної квартири № 3, загальною площею 77,40 кв.м., житловою площею 59,6 кв.м., що розташована у будинку № 36 по вул. Великій Арнаутській в м. Одесі.

Матеріалами справи підтверджується, що право власності на нерухоме майно було зареєстровано за позивачами у КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради відповідно у 1995, 1997 та 2001 роках.

Апелянти зазначили, що у теперішній час вони вирішили розпорядитися своїм майном та у травні 2016 року звернулися до нотаріальної контори з метою продати свою квартиру, але нотаріус їм відмовив посвідчити правочин, пославшись на те, що вищевказані біржові угоди не були визнані судом дійсними.

Отже, про порушення своїх прав позивачам стало відомо у травні 2016 року, відповідно саме з цього часу у позивачів починається перебіг строку позовної давності та у них виникло право на звернення до суду із вказаним позовом про захист порушеного права.

Згідно ст. 6 Прикінцевих положень ЦК України 2004 року: «Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом».

Судом першої інстанції, всупереч положенням п.3 ст. 267 ЦК України 2004 року, якими передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, помилково зазначено в рішенні про безпідставність позовних вимог у звязку зі спливом строку позовної давності та за відсутності клопотання ОСОБА_4 про поновлення йому строку звернення до суду.

Крім того, районним судом зроблений висновок про те, що позовні не підлягають у звязку і з тим, що позивачі не зазначили в позовної заяві чи дійсно ухилялись відповідачі від нотаріального посвідчення зазначених біржових договорів купівлі-продажу квартири та чи втрачена така можливість у теперішній час.

Таким чином, із наведеного убачається, що районний суд відмовив у задоволенні позовних вимог з двох підстав одночасно, що не передбачено цивільно-процесуальним законом.

Між іншим, суду першої інстанції слід було врахувавши установлені фактичні обставини у справі, виходити із наступного.

Відповідно до діючого на час укладання зазначених договорів купівлі-продажу квартири спеціального закону Закону України «Про товарні біржі», а саме ст. 15, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущенних до обігу на товарній біржі.

Положення Інструкції «Про порядок Державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб» передбачали підставу для державної реєстрації договори купівлі-продажу і міни, зареєстровані товарною біржею.

Одночасно, відповідно до чинного на час укладання зазначених договорів купівлі-продажу квартири ЦК УРСР (1963 року), а саме ст. 228, договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недотримання цієї вимоги призводить до недійсності договору ( статті 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Матеріалами справи підтверджено, що місцезнаходження відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_7, які були сторонами зазначених угод, невідоме.

Тому, слід вважати обґрунтованими доводи апелянтів про те, що на теперішній час втрачена можливість нотаріального посвідчення вищевказаних біржових угод.

Оскільки право власності на зазначену квартиру зареєстровано за позивачами у КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, а реалізувати це право вони позбавлені внаслідок колізії законів, районному суду слід було діяти відповідно до вимог ст. 1 ЦПК України, які передбачають, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Колегія суддів вважає, що позивачі обрали належний спосіб захисту прав, передбачених цивільним законодавством.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України 2004 року способами захисту цивільних прав та інтересів судом можуть бути:

1)визнання права;

2)визнання правочину недійсним;

3)припинення дії, яка порушує право;

4)відновлення становища, яке існувало до порушення;

5)примусове виконання обов'язку в натурі;

6)зміна правовідношення;

7)припинення правовідношення;

8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, колегія суддів доходить до висновку про те, що позивачами було доведено необхідність судового захисту їх цивільних прав, шляхом визнання дійсними біржових угод купівлі квартири.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову з підстав передбачених п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 5 жовтня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати дійсним договір № 7579 купівлі-продажу нерухомого майна від 07.06.1995 р., зареєстрованого на Одеській товарній біржі, відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 купили кватиру під № 3 у будинку № 36 по вул. Великій Арнаутській в м. Одесі;

Визнати дійсним договір № 19801 купівлі-продажу нерухомого майна від 31.03.1997 р., зареєстрованого на Одеській товарній біржі, відповідно до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 купив 1/3 ч. квартири під № 3 у будинку № 36 по вул. Великій Арнаутській в м. Одесі;

Визнати дійсним договір № 26985 купівлі-продажу нерухомого майна від 01.06.2001 р., зареєстрованого на Одеській товарній біржі, відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_3 купила 1/3 ч. . квартири під № 3 у будинку № 36 по вул. Великій Арнаутській в м. Одесі.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_10

ОСОБА_11

ОСОБА_12

30.11.2016 року м. Одеса