Провадження № 22ц/784/501/16 Суддя першої інстанції Карташева Т.А.
Справа№487/4113/15-ц
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

18 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» (надалі Банк, ПАТ АБ «Південний») про стягнення інфляційних витрат, три відсотки річних, моральної шкоди і витрат, повязаних з виконання рішення суду, -

В С Т А Н О В И Л А:

2 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ АБ «Південний» про стягнення суми боргу, інфляційних витрат, 3% річних, моральної шкоди і витрат, повязаних з виконання рішення суду.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є споживачем банківських послуг відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Банк порушив його права, змушуючи сплачувати на погашення кредитів суми більші, ніж встановлено у кредитних договорах № LC2013-00018 від 1 серпня 2013 року та № LC2013-00032 від 14 листопада 2013 року, укладених між сторонами.

18 березня 2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення, яким визнано недійсними положення у зазначених кредитних договорах щодо збільшення процентної ставки за користування кредитом і сплати кредиту за процентною ставкою в розмірі 33% річних та щодо необхідності дострокового повернення кредиту і повної сплати нарахованих процентів за користування кредитами у звязку зі звільненням з поточного місця роботи; стягнуто з ПАТ АБ «Південиий» на користь ОСОБА_3 349,81 грн. надміру сплачених процентів за вказаними кредитними договорами.

За період часу розгляду зазначеної справи та набрання рішенням суду законної сили йому доводилося продовжувати сплачувати відсотки відповідно до наданих йому Банком квитанцій за безпідставно збільшеною процентною ставкою, у звязку з чим Банк отримав як переплату 273,41 грн.

25 травня 2015 року він звернувся до Банку з заявою про забезпечення можливості погашення чергових платежів за кредитами з розрахунку відсоткової ставки 18% річних, що визначена договорами кредиту та перерахування надміру сплачених сум на його поточний рахунок. Однак йому відмовили у прийнятті заяви, у звязку з чим, йому довелося відправити її на адресу Банку поштою. В результаті ним понесені додаткові витрати на поштове відправлення на суму 12,40 грн.

Крім того, такими діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 1000 грн.

4 серпня 2015 року на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2015 року Банк повернув йому 657 грн. 23 коп. надмірно сплачених коштів за підвищеною процентною ставкою.

З огляду на ці обставини, ОСОБА_3, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, остаточно просив суд, стягнути з відповідача інфляційні витрати, повязані з несвоєчасним виконання грошового зобовязання за період з 31 жовтня 2014 по 15 червня 2015 року в сумі 180,81 грн. та три відсотка річних від простроченої суми цього зобовязання за цей же період в сумі 6,56 грн., а також моральну шкоду в розмірі 1000 грн. і понесені витрати у звязку з виконанням рішення суду в розмірі 12 грн. 40 коп.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги його позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Банк заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи, що висновки суду відповідають обставинам справи та зроблені на підставі всебічного та обєктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2015 року визнані недійсними положення кредитних договорів №LC2013-00018 від 1 серпня 2013 року та №LC2013-00032 від 14 листопада 2013 року, укладених між ОСОБА_3 та ПАТ АБ «Південний», у пунктах: п. 1.1. щодо збільшення процентів за користування кредитом і сплати кредиту за процентною ставкою в розмірі 33% річних у звязку зі звільненням з поточного місця роботи; п. 3.2.18. щодо необхідності дострокового повернення кредиту та повної сплати нарахованих процентів за користування кредитами у звязку зі звільненням з поточного місця роботи; стягнуто з ПАТ АБ «Південиий» на користь ОСОБА_3 349,81 грн. надмірно сплачених процентів за вказаними кредитними договорами (а.с.3-4).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 травня 2015 року це рішення залишено без змін (а.с.5-6)

Банк на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва 04 серпня 2015 року повернув позивачу 391 грн. 82 коп., яка складається з: 108,88 грн. - надмірно сплачені відсотки за 2014 рік по кредитному договору №LC2013-00018 від 1 серпня 2013 р оку, 149,40 грн. - надмірно сплачені відсотки за 2014 рік за кредитним договором №LC2013-00032 від 14 листопада 2013 року, а разом 258 грн. 28 коп.; 133 грн. 54 коп. - надмірно сплачені відсотки за 2015 рік по кредитному договору № LC2013-00018 від 1 серпня 2013 року (а.с.94).

Крім того, Банком перераховані в рахунок погашення кредитної заборгованості за основним боргом (тіло кредиту) надмірно сплачені кошти за період з 01 січня 2015 року по 31 липня 2015 року в сумі 265,41 грн.

Загальна сума коштів, повернутих ПАТ АБ «Південний» ОСОБА_3 складає 657 грн. 23 коп.

Відповідно до виписки з рахунку приватного клієнта №/0831 ОСОБА_3 Банком перераховано 391 грн. 82 коп.(а.с.94).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що період прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання в розмірі 349 грн. 81 коп. складає з 21 травня по 4 серпня 2015 року. В іншій період часу, зазначений позивачем, між сторонами не існувало грошових зобовязань у розумінні ст. 625 ЦК України, а тому суд зробив розрахунок інфляційних витрат у розмірі 17 грн. 08 коп., повязаних з несвоєчасним виконанням грошового зобовязання та трьох відсотків річних від простроченої суми цього зобовязання на суму 2 грн. 16 коп. саме за вказаний період.

При цьому районний суд вирішив зарахувати кошти, що підлягали стягненню з Банку на користь ОСОБА_3 (17.08 + 2.16), за рахунок коштів, які були переплачені Банком при виплаті боргу та зараховані в рахунок погашення кредитної заборгованості за основним боргом.

Банк погодився з рішенням суду першої інстанції, проте колегія суддів на підставі ч. 3 ст. 303 ЦПК України вважає за можливе вийти за межі апеляційної скарги ОСОБА_3 у звязку з неправильним застосуванням судом норми матеріального права.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобовязання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року при розгляді цивільної справи № 6-2759цс15.

Судом встановлено, що спір між сторонами виник у звязку з безпідставним невиконанням, на думку позивача, рішення суду про зобовязання виплатити ОСОБА_3 349,81 грн. надмірно сплачених процентів за кредитними договорами. Отже, правовідносини виникли між сторонами у звязку з виконанням судового рішення та регулюються Законом України «Про виконавче провадження».

За такого, оскільки спірні правовідносини виникли у звязку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України).

Водночас, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про необхідність зарахування коштів, що підлягали стягненню з Банку на користь ОСОБА_3 (17.08 + 2.16), за рахунок коштів, які були переплачені Банком при виплаті боргу та зараховані в рахунок погашення кредитної заборгованості за основним боргом. По-перше, правова природа сплати цих коштів різна, вони виникають з різних зобовязань сторін, по - друге, позивач таких вимог не заявляв, а суд, з огляду на приписи ч. 1 ст. 11 ЦПК України, при розгляді справи обмежений заявленими вимогами.

Таким чином доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу. Між тим, оскільки позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат, повязаних з несвоєчасним виконанням грошового зобовязання за судовим рішенням, та трьох відсотків річних від простроченої суми цього зобовязання за період з 21 травня по 4 серпня 2015 року з огляду на наведені норми права є безпідставними, то апеляційна скарга в частині скасування рішення та стягнення з Банку на користь ОСОБА_3 17 грн. 08 коп. інфляційних витрат, повязаних з несвоєчасним виконанням грошового зобовязання, та 2 грн. 16 коп. трьох процентів річних від простроченої суми цього зобовязання за вказаний період також задоволенню не підлягає.

З огляду на те, що суд першої інстанції в цій частині відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог, то колегія суддів з урахуванням викладеного, погоджується з таким рішенням.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, для задоволення вимог в частині нарахування інфляційних витрат та трьох відсотків річних на суму 273.41 грн., як на прострочене боржником грошове зобовязання, так як в судовому засіданні не встановлено обовязку Банку, який визначено правочином або з інших встановлених законом підстав, щодо сплати такої суми.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, у позовній заяві ОСОБА_3, як на правову підставу для відшкодування моральної шкоди, послався на положення ст.ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Між тим, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» моральна шкода, яка заподіяла споживачу, виплачується лише у разі, якщо така шкода заподіяна продукцією, яка є небезпечною для життя і здоровя людей. Проте, таких обставин при розгляді справи не встановлено.

Водночас, відшкодування моральної шкоди в договірних правовідносинах, може здійснюватися виключно у випадках, прямо передбачених законом, а також, якщо умови про відшкодування такої шкоди прописані у договорі.

Оскільки встановлено, що між сторонами виникли правовідносини обумовлені договорами надання споживчого кредиту, за яким відшкодування моральної шкоди не передбачено, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

Також колегія суддів погоджується з підставами відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Банку 12 грн. 40 коп., які на думку позивача, є збитками, що завдані внаслідок порушення зобовязання та відшкодування яких визначено ст. 623 ЦК України. Розсуди позивача зводяться до тлумачення як обставин, так і норм права на свою користь та не спростовують вмотивованих висновків суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування правильного по суті рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді В.І. Козаченко

ОСОБА_4