Справа № 184/816/16-ц
Номер провадження 2/184/321/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2016м. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

при секретарі Михайлової Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 по довіреності в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської міської ради «про надання дозволу на виїзд до тимчасово окупованої території АР Крим громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків для необмежених кількістю поїздок до тимчасово окупованої території АР Крим та дозволу на оформлення відповідних документів», -

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав вимоги, висловлені в уточненій позовній заяві та просить суд дозволити одному з батьків - матері ОСОБА_3 виїзд дитини, а саме: до тимчасово окупованої території АР Крим, для необмежених кількістю поїздок, громадянина України, який не досяг 16-річного віку - доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу другого з батьків - батька ОСОБА_2; дозволити одному з батьків - матері ОСОБА_3 без згоди другого з батьків - батька ОСОБА_2, виготовлення проїзного документа для виїзду дитини громадянина України, який не досяг 16-річного віку - доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути з відповідача на її користь судовий збір в сумі 551,20 грн..

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача та надав суду заперечення, в якому просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 та її представника, де зазначено про те, що підтримуючи зв'язок з позивачем, ним було надано дозвіл на виїзд позивача разом з їхньою донькою ОСОБА_4 до тимчасово окупованої території АРК з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року. Даний відповідачем дозвіл наданий з метою не лише для відпочинку його доньки, але й заради безперешкодного виїзду та вїзду на територію України. За повідомленням позивача остання не могла безперешкодно вїхати до України (необхідний був дозвіл батька). Тому задля того, щоб бачитись інколи з донькою, відповідач надав зазначений дозвіл. Проте позивач даний дозвіл використовує у власних цілях та перешкоджає його законному праву бачитись з донькою, проводити з нею час, надавати належне виховання тощо. ОСОБА_2, як сумлінний батько, неухильно та стабільно виконує покладені на нього обовязки щодо сплати аліментів на доньку. Твердження позивача щодо того, що відповідач не надає матеріальної допомоги у достатній кількості на дитину хибні.

Позивач у позовній заяві зазначає, що їхня донька часто хворіє і тому їй необхідний відпочинок саме в АР Крим. Усі обвинувачення позивач в позовній заяві тлумачить та покладає вину саме на нього. Однак він зазначає, що саме позивачем не виконуються належним чином батьківські обовязки, не приділяється дитині достатньої уваги та часу, в звязку з чим їхня донька хворіє. Крім того, відповідач не заперечує проти відпочинку та оздоровлення їхньої доньки саме в АР Крим, хоча є багато інших оздоровчих курортних міст (з санаторіями та пансіонатами) з виходом на відкритий берег Чорного моря. Проте відповідачем було надано тимчасовий дозвіл на виїзд (вїзд) за межі України. Такий тимчасовий дозвіл відповідач може надавати і в майбутньому, але він дуже хоче хоча б інколи бачитись зі своєю донькою.

У період розриву сімейних відносин у відповідача з позивачем склалися напружені стосунки. Позивач постійно порушує його законні права як батька, не дає жодної змоги бачитись з його дитиною. На думку відповідача, подана позивачем заява по даній справі направлена задля обмеження його батьківських прав та обовязків, з метою ущемити його погляди щодо подальшої долі його доньки.

Згідно до ст.21 Конституції України зазначено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 1 ст. 155 СК України зазначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною 2 та 3 ст. 157 СК України зазначено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон. Даною частиною також передбачено, що виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду в тому випадку, якщо відсутня згода одного з батьків. Відповідачем надано дозвіл на виїзд його доньки до АР Крим. Тому ОСОБА_2 не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача принаймні до 01 березня 2017 року. Окрім того, відповідачем 24 червня 2016 року оформлена та нотаріально завірена письмова заява, згідно до якої він надає дозвіл на оформлення та видачу проїзного документа для виїзду за кордон, а тому предмет спору взагалі відсутній.

Представник третьої особи Орган опіки та піклування в судове засідання не зявився, але надав суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без їх участі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2. Шлюб розірвано на підставі рішення Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області від 05.05.2015 року. Від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження І-КИ №477519. На теперішній час дитина зареєстрована за адресою: 50000, АДРЕСА_1. При цьому, дитина знаходиться на повному утриманні Позивача. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається не завжди, матеріальної допомоги у достатній кількості не надає.

Позивач має намір разом з дитиною виїжджати до тимчасово окупованої території АР Крим, а саме до м. Саки, для відпочинку та оздоровлення у своєї бабусі, яка є громадянкою України та мамою позивача. ОСОБА_5 ОСОБА_6 має на тимчасово окупованої території АР Крим, а саме в м. Саки, пров. Фонтанний, буд. 5 власний будинок, яким вона володіє на законних підставах. Після того, як позивач почала регулярно вивозити доньку на відпочинок на південний беріг Автономної Республіки Крим, дитина перестала хворіти та стала почувати себе набагато краще. Тобто поїздки доньки здійснювалися та будуть здійснюватися в інтересах дитини. Але у зв'язку з анексією АР Крим Російською федерацією, та зміною в зв'язку з цим правил виїзду громадян України за її межі, позивач звернулася до відповідача з проханням надання дозвіл на виготовлення проїзних документів для її виїзд за межі України на оздоровчий відпочинок у будинку рідної бабусі та надати дозвіл на виїзд. На прохання позивача відповідач відповів відмовою без будь якої аргументації такого свого рішення. Своїми діями відповідач порушує права доньки на оздоровчий відпочинок за межами України, чим ставить під загрозу стан її здоров'я, адже відомо, що в м. Кривий Ріг погана екологічна ситуація в зв'язку з великою кількість шкідливих викидів.

Також виїзд дитини, необмежених кількістю поїздок до тимчасово окупованої території АР Крим для відпочинку буде сприяти розширенню її кругозору ознайомлення з культурою даного регіону. Позивач не може отримати згоди на такі поїздки від відповідача. Позивач просить суд задовольнити позовні вимоги, дозволити позивачу виготовити проїзний документ для виїзду дитини за межі України на доньку, без згоди та супроводу другого з батьків; дозволити позивачу виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу другого з батьків, для необмежених кількістю поїздок до тимчасово окупованої території АР Крим.

Однак, відповідач відмовляється надати у передбачений законодавством України порядок дозвіл на виїзд малолітньої дитини разом з позивачем до тимчасово окупованої території АР Крим для відпочинку та оздоровлення разом з бабусею (мамою позивача) на розумний період в інтересах дитини. Відповідач надав тільки дозвіл на 1 рік, а саме з 01 березня 2016 по 01 березня 2017 року.

Також, дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких необхідне періодичне перебування дитини на морі.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 p., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобовязані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 р. виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 276 січня 1995 року із подальшими змінами, затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України.

Пунктом 2.2 Правил, передбачено, що виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16- річного віку у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п. п. 17, 18 затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року № 380 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду.

Позивач гарантує повернення дитини до України, де дитина має постійне місце проживання.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З доводами представника позивача, викладених в позовній заяві та в судовому засіданні суд погодитись не може, оскільки вони є безпідставними, недоведеними, не відповідають вимогам Сімейного та Цивільного законодавства України і спростовуються поясненнями відповідача, наданими ним письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності.

Згідно ст.141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Як вбачається із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно із ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Як випливає з пункту 3 та 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі. Виїзд неповнолітніх осіб за межі України у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно з п. 18 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року, оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 6 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків необхідно виходити з положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків.

Аналіз приведених норм матеріального права, і в тому числі тих, на які посилається представник позивача в позовній заяві, вказує, що, вирішуючи питання надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька, який не проживає разом з дитиною, суд повинен врахувати заперечення батька дитини, з яким дитина не проживає та з'ясувати обґрунтованість цих заперечень.

Суд дає критичну оцінку доводам представника позивача щодо відмови відповідача у наданні дозволу позивачу на виїзд дитини за кордон, оскільки представник позивача не надав суду належних та допустимих доказів того, що до дати звернення до суду позивач зверталась до нотаріуса з проханням оформити дозвіл на виїзд доньки ОСОБА_5 до АР Крим і що відповідач відмовився від пропозиції щодо явки до нотаріуса для підписання заяви.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, тобто органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном не більше як на три роки.

Відповідно до п.1 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, проїзний документ дитини є документом, який посвідчує особу і підтверджує громадянство України особи, на яку вони оформлені і дають право цій особі на виїзд з України і виїзд в Україну.

Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, визначено, що оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчена нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ можу бути оформлено на підставі рішення суду.

Таким чином, оскільки позивач та відповідач у шлюбі не перебувають, оформлення проїзного документа дитини може бути здійснено на підставі заяви того з батьків, з ким проживає дитина (справжність підпису якого засвідчено нотаріально), а на підставі рішення суду - лише коли інший з батьків заперечує проти цього, на підтвердження чого повинно бути надано відповідні докази. Зі змісту позовної заяви вбачається, що про оформлення проїзного документу дитини позивач по справі у компетентні органи не зверталась, а відтак і відмови в оформленні такого не отримувала. До того ж, як вказувалось вище, вона просить суд надати їй дозвіл на оформлення проїзного документу на дитину не в межах 3-х років, а до досягнення нею 16 років, що також є порушенням норм матеріального права.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач в добровільному порядку надав нотаріально посвідчені заяви від 1 березня 2016 року та було надано дозвіл на виїзд позивача разом з їхньою донькою ОСОБА_4 до тимчасово окупованої території АРК з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року, а також 24 червня 2016 року оформлена та нотаріально завірена письмова заява відповідача, згідно до якої він надає дозвіл на оформлення та видачу проїзного документа для виїзду за кордон доньки ОСОБА_4, а тому предмет спору взагалі відсутній.

Разом з тим, позивачем в силу ст. 57 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів про її дійсні наміри щодо необмежених кількістю поїздок до тимчасово окупованої території АР Крим до досягнення дитиною 16 років. Позивачем не надано доказів про звернення до відповідача з пропозицією надання згоди на виїзд дитини за межі України та відмову у дачі такої згоди, та що Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» не передбачено надання дозволу на багаторазове вивезення дитини за кордон, тим більше без зазначення країни, мети поїздки та терміну перебування. Позивачем також не доведено, що відповідач відмовився надати дозвіл на виготовлення проїзних документів дитини та що така зверталася за отриманням проїзного документа до відповідних органів.

Достатніх даних для висновку, що дозвіл на виїзд без зазначення країни прямування, а лише до тимчасово окупованої території АР Крим, відповідного часового проміжку перебування на вказаній території, сприятиме забезпеченню інтересів дитини, створенню їй належних умов для відпочинку, оздоровлення та навчання за кордоном, на що посилається позивачка в позовній заяві, немає.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів.

Враховуючі те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження необхідності надання дозволу на оформлення проїзного документу для виїзду за межі країни та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини в супроводі матері, без згоди та супроводу батька, в яких було б зазначено країну, в яку дозволяється виїзд дитини і конкретний часовий проміжок перебування на території АР Крим, то відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3.

Безпідставними є твердження представника позивача, висловлені в позовній заяві про те, що батько дитини не надає будь якої матеріальної допомоги на утримання дитини та взагалі ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, оскільки будь яких доказів з цього приводу ним не надано, а навпаки спростовуються поясненнями відповідача, який сплачує аліменти на утримання доньки у встановленому законом порядку, ніяким чином не ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, не дивлячись на те, що дитина майже з народження перебуває за межами країни.

Також, будь-які докази які б підтверджували необхідність виїзду за межі України дитини, і такий виїзд є необхідним саме в інтересах дитини, суду не надані. Посилання представника позивача на те, що дитині необхідно оздоровлення за межами України, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що дитині дійсно необхідно оздоровлення за межами України, зокрема, на тимчасово окупованій, Російською Федерацією, території України - Автономної республіки Крим.

Крім того, суд вважає, враховуючи обстановку, яка склалася в Автономній республіці Крим внаслідок її окупації, виїзд до тимчасово окупованої території України - Автономної республіки Крим доньки ОСОБА_4 в даний час може бути небезпечним для неї.

Також, суд вважає, що відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки оздоровлення дитини, розширення її кругозору не передбачає необхідність такого виїзду саме за межами України.

За таких обставин суд, вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 по довіреності в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської міської ради «про надання дозволу на виїзд до тимчасово окупованої території АР Крим громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків для необмежених кількістю поїздок до тимчасово окупованої території АР Крим та дозволу на оформлення відповідних документів».

Керуючись ст. ст. 141, 150, 152, 154, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209 213 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 по довіреності в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської міської ради «про надання дозволу на виїзд до тимчасово окупованої території АР Крим громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків для необмежених кількістю поїздок до тимчасово окупованої території АР Крим та дозволу на оформлення відповідних документів».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_7