Провадження №22-ц/784/2614/16
Справа номер 472/627/16-ц
Провадження номер 22-ц/784/2614/16 Головуючий суду першої інстанції - Тустановський А.О.
Категорія - 27 Суддя-доповідач апеляційного суду - Локтіонова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Довжук Т.С., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника позивача ОСОБА_5 -

ОСОБА_3

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області

від 25 жовтня 2016 року,

ухвалене за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2016 року ОСОБА_5 пред'явила до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

Позивачка вказувала, що влітку 2012 року до неї звернулась ОСОБА_4 із проханням укласти на ім'я ОСОБА_5 кредитні договори з метою отримання коштів на навчання сина.

Погодившись на прохання ОСОБА_4, ОСОБА_5 20 червня 2012 року уклала з публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» кредитний договір №001-14162-200612 строком на 36 місяців на суму 14 117 грн.40 коп. зі сплатою обов'язкового щомісячного платежу у сумі 741 грн. та кредитний договір №002-14162-200612 строком на 36 місяців на суму 7 058 грн.70 коп. зі сплатою обов'язкового щомісячного платежу у сумі 371 грн.

ОСОБА_5 зазначала, що отримані від Банку кошти, які знаходилися на платіжних картках, а також кредитні договори нею було передано ОСОБА_4, яка в свою чергу зобов'язувалась здійснювати обов'язкові платежі, спрямовані на погашення отриманих кредитів.

Позивачка зазначала, що вищезазначена домовленість між сторонами є договором позики, який було укладено в усній формі, що було встановлено судовим рішенням, а саме ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року.

ОСОБА_5 вказувала, що частина заборгованості відповідачкою була погашена. Однак, у травні 2014 року ОСОБА_4 припинила виконання умов їхньої угоди, після чого позивачка була вимушена сплатити заборгованість за вищезазначеними кредитними договорами за власні кошти.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_5 просила стягнути з ОСОБА_4 борг за договором позики від 20 червня 2012 року з урахуванням індексу інфляції в сумі 16 218 грн.80 коп.; проценти за користування коштами за період з 21 червня 2012 року по 18 липня 2016 року в сумі 11 922 грн.42 коп.; три відсотка річних за період з 20 червня 2015 року по 18 липня 2016 року в сумі 573 грн.21 коп., а також збитки в сумі 9 970 грн.38 коп.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_4 зазначала, що у листопаді 2011 року отримала від позивачки позику у сумі 15 000 грн., а у 2012 році - 10 000 грн. Того ж року між сторонами було досягнуто домовленість, що повертати позичені кошти вона буде на банківські рахунки, відкриті для погашення вищезазначених кредитних договорів. Відповідачка вказувала, що у 2013 році у зв'язку із скрутним матеріальним становищем та неможливістю здійснювати платежі щодо погашення кредитної заборгованості нею було складено 29 січня 2013 року розписку з метою надання позивачці гарантій погашення заборгованості за договорами позики.

Посилаючись на те, що борг за вищезазначеною розпискою було стягнуто рішенням Веселиніського районного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 листопада 2014 року, ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що він є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Поняття договору позики визначено у ст.1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Частина 2 статті 640 ЦК України визначає, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Положення ст.205 ЦК України передбачають, що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2012 року між ОСОБА_5 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір №001-14162-200612 строком до 19 червня 2015 року, за яким позивачка отримала на придбання майна, згідно з переліком, що зазначений у рахунку-фактурі №200612 та Розділі 11 Договору (ванна, раковина), оплати комісії та страхування життя 14 117 грн.40 коп. та кредитний договір №002-14162-200612 строком до 19 червня 2015 року, за яким отримала на придбання майна, згідно з переліком, що зазначений у рахунку-фактурі №200612 та Розділі 11 Договору (холодильник), оплати комісії та страхування життя 7 058 грн.70 коп. (а.с.67-77).

Відповідно до довідок, виданих ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_5 повністю виконала свої зобов'язання за вищезазначеними кредитними договорами (а.с.19-22).

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 14 жовтня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 листопада 2014 року у справі №472/998/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики встановлено, що 29 січня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 кошти в сумі 25 000 грн., про що сторонами було складено відповідну розписку (а.с.47-50).

Зазначеними судовими рішеннями з ОСОБА_4 на користь позивачки стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 49 725 грн., яка складається з основного боргу в сумі 25 000 грн., процентів за користування грошима в сумі 22 400 грн. та збитків від інфляції в сумі 2 325 грн.

У апеляційній скарзі при розгляді зазначеної справи ОСОБА_4 зазначала, що вищевказані кредитні договори ОСОБА_5 були укладені за її проханням. Кредитні кошти були отримані нею. Після їх отримання вона сплачувала усі платежі за кредитними договорами. Однак, у січні 2013 року не мала такої можливості, тому видала позивачці 29 січня розписку (а.с.16-18).

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року встановлено, що якщо ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 грошові кошти, отримані нею 20 червня 2012 року за вищезазначеними кредитними договорами, то фактично між сторонами було укладено договір позики в усній формі (а.с.25-27).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_5 є правильним, оскільки вона належними та допустимими доказами не довела факт укладання між сторонами договору позики у належній формі.

Посилання позивачки на те, що судовим рішенням встановлено факт укладання між сторонами вказаного договору в усній формі не має правового значення.

Цивільне законодавство передбачає укладання такого договору у письмовій формі.

Оскільки такого не відбулося між сторонами, то вимоги позивачки безпідставні.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, тому що воно є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.В. Локтіонова

Судді: Т.С. Довжук

О.О. Ямкова