АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Махлай Л.Д., Рубан С.М.

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київського державного підприємства «Київгеоінформатика» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Київського державного підприємства «Київгеоінформатика» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року позивачка звернулася із позовом, на обґрунтування якого зазначила, що з 01 листопада 2010 року до 30 вересня 2013 року працювала у відповідача провідним бухгалтером, коли наказом № 113-к була звільнена за власним бажанням.

Проте під час звільнення відповідач не сплатив позивачці 6443.53 грн. сум належних при звільненні.

27 травня 2015 року відповідач перерахував 1188.46 грн. та 455.70 грн.

Враховуючи вищевикладене просила стягнути із відповідача на свою користь 4799.37 грн. заборгованості по заробітній платі, 67 735 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 6508 грн. індексації за період травень 2013 року, серпень-вересень 2013 року. (а.с.1-6)

Відповідач проти позову заперечував. (а.с.31-32)

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01 вересня 2015 року позовну заяву задоволено частково, стягнуто з Київського державного підприємства «Київгеоінформатика» на користь ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 52059,92 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині позовних вимог відмовлено, а також стягнуто з Київського державного підприємства «Київгеоінформатика» на користь державного бюджету України судовий збір в розмірі 520,59 грн. (а.с.38, 41-43)

В апеляційній скарзі відповідач зазначав про порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати із ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування скарги посилався на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, зазначив, що рішення суду суперечить вимогам законодавства, які викладені на обґрунтування заперечень проти заявленого позову. Зокрема відповідач зазначив, що суд не врахував виплату 27 травня 2015 року 1644.16 грн. заборгованості по заробітній платі, а 18 червня 2015 року - 4799.37 грн. остаточно погашена заборгованість, та за довідкою № 562 КДП позивачці була перерахована компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату. Судом не враховано, що заробітна плата не була виплачена вчасно враховуючи скрутний матеріальний стан підприємства та відсутність грошей, з березня 2014 року позивач працювала в іншому місці, за довідкою відповідача розмір середньоденного заробітку позивачки був визначений в сумі 57.14 грн., тому суд неправильно здійснив розрахунок середнього заробітку. (а.с.47-52)

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2015 року змінено рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 вересня 2015 року, а саме зменшено суму, що підлягає стягненню на користь позивача з 52059,92 грн. до 45131,84 грн., в іншій частині рішення суду залишено без змін, вирішено питання про судові витрати. (а.с.145-147)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд. (а.с.191-193)

В частині відмови в задоволенні вимог про стягнення 4799.37 грн. заборгованості по заробітній платі, 6508 грн. індексації за період травень 2013 року, серпень-вересень 2013 року рішення районного суду сторони не оскаржували. Апеляційна скарга від позивачки ОСОБА_1 до суду не надходила.

В судовому засіданні представник апелянта Антонюк С.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. (а.с.205-206, 209)

За вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку такою що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи сторін та апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Відповідні правові висновки містяться і в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року по справі № 6-144цс13 та від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, які з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України.

Судом встановлено, що з 01 листопада 2010 року до 30 вересня 2013 року ОСОБА_1 працювала у відповідача провідним бухгалтером, коли наказом № 113-к від 30 вересня 2013 року була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). При цьому наказом визначено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 15 червня 2012 року по 30 вересня 2013 року в кількості 37 календарних днів. (а.с.5, 35-36, 78)

Наказом відповідача від 01 серпня 2013 року № 99-к працівникам підприємства були встановлені нові посадові оклади, зокрема ОСОБА_1 в розмірі 1200 грн. Такий наказ був доведений позивачці під особистий підпис. (а.с.74-76)

При звільненні з ОСОБА_1 не було проведено повного розрахунку.

Згідно довідки КДП «Київгеоінформатика» від 23 червня 2015 року № 01-01/527 ОСОБА_1 27 травня 2015 року було виплачено заборгованість по заробітній платі 1644.16 грн., та 18 червня 2015 року виплачено 4 799.37 грн. заборгованості по заробітній платі. (а.с.11-19)

Відповідно до довідки відповідача № 562 від 09 липня 2015 року та № 01-01/797 від 17 червня 2016 року, КДП «Київгеоінформатика» 08 липня 2015 року перераховано позивачці компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 6 760.19 грн., що також підтверджується платіжними дорученнями №№ 251, 253, 254, 255 від 08 липня 2015 року. (а.с.25-29, 208)

Позивачка заявила вимоги про стягнення на її користь із відповідача 6 508 грн. індексації з посиланням на ч. 5 ст. 95 КЗпП України, хоча фактично виконала розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати за порушення строків її виплати. (а.с.1-3)

На ці суперечності заявленого позову районний суд уваги не звернув, з огляду на положення ч. 1 ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції не вправі виправити ці недоліки прийняттям уточнення заявленого позову. Рішення районного суду в цій частині сторони не оскаржували.

У статті 34 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Такий порядок у спірний період було встановлено Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (із змінами від 23 квітня 1999 року № 692).

Відповідно до статті 2 вищевказаного Закону України «Про оплату праці», вищевказана компенсація є складовою частиною заробітної плати.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 року у справі № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Заходи встановлені статтею 117 КЗпП України в її заголовку та за змістом вказаної статті визначаються як відповідальність, і за своєю правовою природою є відмінними від встановлених ст.ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці» виплат, що мають компенсаторний характер.

Відповідачем нараховано і виплачено позивачці 6 760.19 грн. компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату, з відрахуванням, із зазначеної суми, податків та внесків у порядку, встановленому законодавством.

Враховуючи викладене, перевіривши вказані обставини на виконання висновків і мотивів зазначених у судовому рішенні касаційної інстанції, колегія суддів врахувавши різну правову природу вищезазначених виплат дійшла висновку про відсутність правових підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на нараховану відповідачем і виплачену позивачці суму 6 760.19 грн. компенсації.

Визначивши розмір середньоденного та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_1 колегія суддів виходила з наступних обставин і доказів.

Згідно записки № 131 від 17 серпня 2013 року ОСОБА_1 з 23 вересня до 30 вересня 2013 року була надана відпустка тривалістю 8 календарних днів за період роботи з 01 листопада 2011 року до 01 листопада 2012 року, тому у вересні 2013 року ОСОБА_1 працювала неповний місяць. (а.с.77)

Факт роботи ОСОБА_1 у вересні 2013 року 15 робочих днів, тобто неповний місяць підтверджується і довідкою відповідача від 27 жовтня 2015 року № 01-01/827, тому з огляду на положення пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100, отримана позивачкою заробітна плата за 15 днів вересня 2013 року не може бути прийнята для розрахунку середнього заробітку. (а.с.79)

Враховуючи викладене, колегія суддів визнала помилковим виконаний відповідачем розрахунок середньоденної заробітної плати, розрахованого від розміру заробітної плати 857.14 грн. за 15 днів вересня 2013 року. (а.с.79)

За розрахунково-платіжною відомістю за липень 2013 року здійснено оплата перших 5 днів тимчасової непрацездатності працівника ОСОБА_1, тобто у липні 2013 року позивачка була на лікарняному, а тому і заробітна плата у липні 2013 року не може бути прийнята до розрахунку. (а.с.126-128)

За розрахунково-платіжною відомістю за червень 2013 року, довідкою відповідача від 17 червня 2016 року № 01-01/796 ОСОБА_1 працювала лише 13 днів, тобто неповний робочий місяць, а тому розмір заробітку у вказаний місяць також не може бути прийнятий до розрахунку.

Таким чином, колегія суддів прийняла до розрахунку травень та серпень 2013 року, коли позивачка працювала два повні місяці, які передували звільненню, і розмір нарахованої їй заробітної плати в ці місяці склав відповідно 3514 грн. та 1200 грн. та визначила розрахунок середньоденної заробітної плати в розмірі 117.85 грн. (4714 грн. (3514 грн. + 1200 грн.) : 40 (19 роб. дн. + 21 роб.дн.)).

Оскільки рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивачка ОСОБА_1 не оскаржувала, а відповідач визнав факт остаточного погашення заборгованості по виплаті позивачці заробітної плати лише 18 червня 2015 року, колегія суддів визначила період за який має бути нарахований середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 01 жовтня 2013 року до 17 червня 2015 року, що складає 429 робочих днів, з яких: жовтень 2013 року - 23, листопад 2013 року - 21, грудень 2013 року - 22, 2014 рік - 251, січень 2015 року - 20, лютий 2015 року - 20, березень 2015 року - 21, квітень 2015 року - 21, травень 2015 року - 18, з 01 по 17 червня 2015 року - 12.

Таким чином розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні складатиме 50 557.65 грн. (117.85 грн. х 429 роб. днів), із зазначеної суми підлягають обов'язковому відрахуванню податки та внески у порядку, встановленому законодавством

Відповідач є державним підприємством, а тому слід вважати неприйнятними його посилання на відсутність фінансування і відсутність коштів, як причину невиконання своїх зобов'язань щодо своєчасного розрахунку з позивачкою по заробітній платі при звільненні.

Відповідна правова позиція висловлена Європейським судом у рішенні у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року. За положеннями частини першої ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Тому вищезазначені доводи апелянта не можуть бути визнані підставою для його звільнення від обов'язку сплатити середній заробіток за положеннями ст. 117 КЗпП України.

При цьому колегія суддів враховує, що заявлена позивачкою сума заборгованості в розмірі: 4799.37 грн. по заробітній платі і 6 760.19 грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, є істотною та перевищує розмір її середнього місячного заробітку більш ніж у два рази, така визнана відповідачем в повному обсязі і погашена ним лише під час розгляду справи районним судом, тому колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Оскільки положення частини 3 ст. 117 КЗпП України виключені Законом України від 20.12.2005 р. N 3248-IV, колегія суддів відхилила доводи апелянта, що суд не врахував розмір заробітку позивачки за новим місцем роботи.

Рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні та сума стягнення зменшенню з 52 059.92 грн. до 50 557.65 грн.

Оскільки в іншій частині рішення районного суду сторонами не оскаржувалось, з огляду на положення ч. 1 ст. 303 ЦПК України не було предметом перегляду апеляційним судом.

Інші доводи скарги цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача на користь держави 505 грн. 58 коп. судового збору за розгляд справи районним судом, оскільки позивачка є звільненою від сплати такого за положеннями Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 88, 303, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ст. 309, ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Київського державного підприємства «Київгеоінформатика» - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 вересня 2015 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і стягнення судового збору - змінити.

Зменшити суму стягнення із Київського державного підприємства «Київгеоінформатика» код ЄДРПОУ - 19028917:

- на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із 52059.92 грн. до 50 557 (п'ятдесят тисяч п'ятсот п'ятдесят сім) грн. 65 коп., з обов'язковим відрахуванням податків та внесків у порядку, встановленому законодавством;

- на користь держави судового збору за розгляд справи районним судом з 520 грн. 59 коп. до 505 (п'ятсот п'ять) грн. 58 коп.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

Л.Д.Махлай

С.М.Рубан

Справа № 22-ц/796/8140/2016

Унікальний номер 754/8250/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Клочко І.В.

Доповідач Левенець Б.Б.