Справа № 386/729/15-ц
Провадження № 2/386/4/16
22 листопада 2016 року смт. Голованівськ
Голованівський районний суд Кіровоградської області
В складі головуючого судді Гут Ю. О.
секретаря судового засідання - Корніцької Л.В.
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Голованівськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації частки у майні , що перебувало у спільній сумісній власності
Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом у якому вказала , що з 2004 року вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з відповідачем. Під час спільного проживання однією сімєю на початку 2011 року нею з відповідачем за спільні грошові кошти було придбано автомобіль Volkswagen Transporter (державний номер НОМЕР_1, номер шасі WV1ZZZ7HZ8H015460), який було оформлено на відповідача.
12.12.2012 року вона уклала шлюб з відповідачем, який було розірвано 19.12.2014 року.
Вважає, що вказаний автомобіль є її з відповідачем спільною сумісною власністю.
Оскільки відповідач здійснив відчуження транспортного засобу іншій особі без її згоди вважає, що їй відповідач повинен відшкодувати 1/2 частки вартості транспортного засобу.
Просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь 124703,00 грн у якості грошової компенсації належної їй ? частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль Volkswagen Transporter (державний номер НОМЕР_2 , номер шассі WVIZZZ7HZ8H015460) та стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві , просив суд позов задовольнити , не заперечив проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання двічі не з»явився , про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином , рекомендований лист отримав 08.11.2016 року та 16.11.2016 року , про причини неявки суд не повідомив . ( а/с-152,153,156).
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи , що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України .
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.
Суд , заслухавши представника позивача , дослідивши матеріали справи в їх сукупності , повно і всебічно з»ясувавши всі фактичні обставини справи , на яких ґрунтуються позовні вимоги , об»єктивно оцінивши докази , які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті , вивчивши законодавство , що регулює зазначені правовідносини, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного:
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободтаЗакону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, тобто закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_3 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.
За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (рішення Європейського Суду з прав людини від 26.10.2000 року у справі «Кудла проти Польщі»).
Крім того, при наданні правової оцінки позовних вимог у цій справі, суд враховує і рішення ЄСПЛ від 30.05.2000 року у справі «Бельведере Альбер'єра проти Італії», рішення ЄСПЛ у справі «Джеймс проти Сполученого Королівства», А98 (1986).
Конституція України (ст.41) та статті 316-319, 321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невідємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча одного з них ущемить права власника, які охороняються законом.
Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Поділ спільного майна подружжя, згідно роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» (надалі Пленум ВСУ №11 від 21.12.2007р.), здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Тому, суд виходить при вирішенні справи з наявного конфлікту майнових інтересів, що викликано придбанням спірного майна в період зареєстрованих шлюбних відносин, наявністю спору про поділ майна подружжя, тобто негаторний (вимога власника або титульного володільця усунути порушення у здійсненні його права) позов підлягає вирішенню за вимогами ст. 392 ЦК України. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності.
Судом встановлено , що з 2004 року сторони проживали разом в цивільному шлюбі . Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2014 року ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 16.10.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №386/645/14-ц встановлено , що сторони проживали в незареєстрованому шлюбі з 2004 року , а/с- 164-165,166-170, 171-173 .
12 грудня 2012 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Побузької селищної ради Голованівського району , актовий запис № 33 від 12.12.2012 року, а/с- 5 .
Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2014 року по справі № 386/942/14-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, а/с- 6-7.

Дані обставини сторонами не оспорюються , а тому не потребують доказування в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

В 2011 році сторони під час спільного проживання придбали автомобіль Volkswagen Transporter (державний номер НОМЕР_1, номер шасі WV1ZZZ7HZ8H015460), який було оформлено на відповідача.

Згідно Звіту про оцінку вартості майна від 15.06.2015 року ринкова вартість автомобіля Volkswagen Transporter 2.5 TDІ, тип вантажопасажирський-В, реєстраційний № НОМЕР_1, рік випуску 2007, кузов WV1ZZZ7HZ8H015460, обєм двигуна 2461 куб. м. складає 249406,00 грн. , а/а- 41-56.

Відповідно до висновку експерта №98 від 24.03.2016 року визначити ринкову вартість спірного автомобіля неможливо у звязку з ненаданням його на експертизу. Середня вартість автомобіля Volkswagen модель Transporter 2.5 TDІ, рік випуску 2007 станом цін на момент проведення експертизи 24.03.2016 може складати 279 088,40 грн, а/с- 174-178.

Відповідно до Конституції кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї, включаючи й рівність у майнових відносинах», які регулюються положеннями Сімейного та Цивільного кодексів.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що пожитки, набуті подружжям за час шлюбу, належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Відповідно, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, і таким обєктом може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 кодексу, згідно з якою «дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними». Водночас право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено в ст.69 СК.

Поділ майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, «здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки».

Постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року по цивільній справі №6-79цс13 зазначено , що суд повинен встановити також той факт, що джерелом набуття спільного майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тобто виникнення права спільної сумісної власності на майно, факт набуття якого мав місце в період шлюбу, не є безумовним та не презюмується, а доводиться в суді.

За загальним правилом, яке встановлено ст. 71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо між подружжям не було досягнуто домовленості поділ проводиться в судовому порядку. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.15 Постанови пленуму ВСУ №11 від 21.12.07 р., початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Строк позовної давності застосовується загальний та складає 3 роки.

11.03.15 р. Верховний Суд України у справі №6-21цс15 виклав наступну правову позицію: «Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними».

01.07.16 р. Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя»

Згідно з ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтями 60, 61 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності належного від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст.71 СК). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК (ч.4 ст.71 СК).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст.365 ЦК.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 розяснено, що під час застосування ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 СК України, майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно п. постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 71 СК України, за згодою одного з подружжя допускається присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Разом з тим, стороною відповідача обставини викладені в позовній заяві не заперечуються, доказів на спростування цих обставин стороною відповідача не надано.

Суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню оскільки позивач та відповідач на час придбання спірного автомобіля проживали однією сімєю без укладення шлюбу, не перебуваючи у будь-якому іншому шлюбі, а відтак спірний транспортний засіб належав їм на праві спільної сумісної власності за правилами ст. 74 СК України.

У свою чергу відповідач 12.03.2014 року здійснив відчуження даного автомобіля за Договором купівлі-продажу іншій особі без згоди позивачки, а кошти отримані від продажу автомобіля використав на власний розсуд не в інтересах сімї та не на її потреби.

Враховуючи, що позивачка погоджується на отримання грошової компенсації замість належної їй частки в майні, яке перебувало у спільній сумісній власності, з урахуванням принципу рівності часток у спільній сумісній власності , суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі ? частки вартості спірного автомобіля.

Ст..17 ЗУ «Про визнання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За ст..13 Конвенції кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

При цьому визначаючи розмір грошової компенсації, яка має бути стягнена з відповідача на корить позивачки суд виходить з наступного.

Відповідно до Висновку експерта №98 від 24.03.2016 року середня ринкова вартість спірного автомобіля вирахувана із застосуванням розрахункового та порівняльного (аналогового) методів складає 279088,40 грн.

Таким чином вартість ? частки цього транспортного засобу складатиме 139544,20 грн.

Разом з тим відповідно до положень ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Виходячи з викладеного, оскільки стороною позивача позовні вимоги не збільшувалися, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації належної їй ? частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль у межах заявлених нею позовних вимог, тобто у розмірі 124703,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Так, позивачем були понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1247,00 грн. та з оплати за проведення судово-почеркознавчої експертизи у розмірі 1015,20 грн.

Рішення повинно відповідати вимогам ст.ст. 213, 215 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

З урахуванням зазначених обставин, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд доходить висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88,197, 209, 212-215, 218 , 274 Цивільно-процесуального кодексу України, ст. ст. 57, 61, 70, 71 СК України, ст. ст. 365, 372 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", ст..41 Конституції України, ст..17 ЗУ «Про визнання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» , ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободтаЗакону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012у, Рішеннями Верховного Суду України суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації частки у майні , що перебувало у спільній сумісній власності задовольнити .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_4 124703 ( сто двадцять чотири тисячі сімсот три) грн. 00 коп. у якості грошової компенсації належної ОСОБА_1 ? частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль Volkswagen модель Transporter (державний номер НОМЕР_2 , номер шассі WVIZZZ7HZ8H015460, тип вантажопасажирський -В, об»ємом двигуна 2461 см.куб, тип пального дизельне паливо, повна маса 2800 кг, маса без навантаження 1905 кг , колір сірий , рік випуску 2007 ), витрати на судовий збір у розмірі 1247 ( одна тисяча двісті сорок сім ) грн. 03 коп , витрати на оплату автотоварознавчої експертизи в розмірі 1015 ( одна тисяча п»ятнадцять ) грн 20 коп .

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Кіровоградської області через Голованівський районний суд протягом 10 ( десяти ) днів з дня проголошення рішення , а в разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення в такий же строк з дня складання повного рішення .

Заочне рішення може бути переглянуте судом , що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії .

Особи , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом 10(десяти) днів з дня отримання копії цього рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги , якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення суду , якщо його не скасовано , набирає законної сили після розгляду скарги апеляційним судом .

Повне рішення складено 25.11.2016 року.

Суддя: Гут Ю. О.