Справа № 495/3787/15-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

12 лютого 2016 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої одноособово - судді Гайда-Герасименко О.Д.,

при секретарі Завацькій І.В.,

за участю:

представника позивачів ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Білгород-Дністровському цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з уточненим позовом до ОСОБА_6 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності.

В судовому засіданні представник позивачів уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення та просив відмовити.

В судовому засіданні встановлено, що 06 червня 2012 року між позивачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_6 був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якому, позивачі, передали відповідачу грошові кошти на загальну суму 150000 (сто пятдесят тисяч) доларів США за продаж та передачу нам у приватну власність нерухомого майна, а саме: 9/25 частин домоволодіння, що розташоване по вул.ОСОБА_7, 63, смт.Затока, м.Білгород- Дністровський, Одеської області, що складаються з: житлового будинку - літ.«Л», загальною площею - 191,4 кв.м., житловою площею - 143,3 кв.м., мансарди - літ.«Л1», житлового будинку - літ.«С», загальною площею 228,1 кв.м., житловою площею - 168,5 кв.м., душу - літ.«М», вбиральні - літ.«Н», сараю - літ.«П», сараю - літ.«Р», душу - літ.«Т», навісу - літ.«У», навісу - літ.«Ф», споруд №3, 5-8, що на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 жовтня 2010 року по справі №2-4768/2010 та ухвали суду від 30 вересня 2011 року по справі №6-275/11 (№2-4768/10) визнано на праві власності за ОСОБА_6 та було зареєстровано на нього КП «Білгород-Дністровське БТІ» згідно витягу про державну реєстрацію від 07 грудня 2011 року №32360384 та земельну ділянку площею 0,030 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку (присадибна ділянка), яка розташована по вул.ОСОБА_7, 63/2, смт.Затока, м.Білгород-Дністровський, Одеської області, що згідно державному акту на право приватної власності на землю від 14.08.1999 р. серії ІІІ-ОД №067920, реєстраційний №729, виданого Затоківською селищною радою м.Білгород-Дністровського Одеської області, оформлена на імя дружини ОСОБА_6 - ОСОБА_8, яка померла 21 грудня 2009 року.

На підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 жовтня 2010 року по справі №2-4768/2010 в порядку спадкування за законом визнано право власності за ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку, на якій знаходяться 9/25 частин домоволодіння.

В день підписання договору за продаж нерухомого майна, позивачі передали відповідачу грошові кошти, а відповідач в свою чергу обіцяв виконати всі умови договору, але в подальшому почав уникати позивачів та фактично відмовився посвідчувати договір купівлі-продажу у нотаріуса.

В звязку з чим позивачі звернулись до суду та просили визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна та визнати право власності.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що уточнений позов не підлягає задоволенню по наступним підставам.

За своєю юридичною природою укладений 06 червня 2012 року між позивачами та відповідачем договір не є договором позики, оскільки відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено судом, в даному випадку позивачі передали відповідачу грошові кошти за придбане у нього нерухоме майно, а не як позику.

Безпідставним є посилання позивачів в поданому ними уточненому позові на ст.1049 ЦК України як на спеціальну правову підставу про стягнення з відповідача на їх користь грошових коштів у розмірі 150 000 доларів США.

В свою чергу ст.526 та ч.1 ст.625 ЦК України, на які посилаються, позивачі як на правові підстави стягнення коштів, встановлюють загальні умови виконання зобовязань та закріплюють основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання.

Відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ч.1 ст.192 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, закон «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 №959-ХІІ, декрет КМ від 19.02.1993 N915-93, закон «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 23.09.1994 №185/94-ВР.

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.

Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Саме такий правовий висновок про застосування ст.ст.192, 533 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, що прийнята ним за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів, постановлена ним.

Як встановлено судом та вбачається з позовної заяви, позивачі просять стягнути з відповідача на їх користь грошові кошти у розмірі 150 000 доларів США.

Але, вимог про стягнення з відповідача зазначеного розміру боргу у грошовому еквіваленті у національній валюті України з перерахунком курсу долара США по відношення до гривні за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення позивачі у власному позові не заявляли і доказів про курс доллара США по відношенню до національної валюти України гривні суду не надали.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись ст.ст.192, 526, 533 ЦК України, ст.ст.10, 11, 57, 58, 60, 61, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя