Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: управління Державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя, служба у справах дітей Запорізької міської ради відділу по Ленінському районі, про виселення з квартири та зняття з реєстрації за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду з позовом, в якому просило виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2 та її малолітню дитину ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28 березня 2011 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя задоволено позов банку та звернуто стягнення на зазначену квартиру як на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором, укладеним 23 серпня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 Вказував, що 9 листопада 2011 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного судового рішення, однак відповідачі з квартири добровільно не виселяються.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2013 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано управління Державної міграційної служби України в Ленінському районі м. Запоріжжя зняти з реєстрації ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 за вищевказаною адресою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково, рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на квартиру як предмет іпотеки. Відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Банком було дотримано вимоги закону на направлено відповідачам вимоги про виселення, які були залишені останніми без реагування.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення відповідачів, виходив із того, що банком не було направлено відповідачам вимогу про виселення з квартири, яка є предметом іпотеки, чим порушено порядок виселення, встановлений законодавством.

Також суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, виходив із того, що позивачем не визначено орган Міністерства внутрішніх справ України, до повноважень якого входить питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, і цей орган не було залучено до участі у справі, що унеможливить виконання судового рішення про зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що 23 серпня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останняотримала 64 500 доларів США і зобов'язалася їх повернути та сплатити відсотки за користування коштами.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором в цей же день між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки позичальник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконувала належним чином утворився борг, який було стягнуто рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2011 року, яке набуло законної сили, та в рахунок його погашення звернуто стягнення на предмет іпотеки.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1, ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1.

9 листопада 2011 року постановою державного виконавця Ленінського Відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого напису, вчиненого 2 липня 2009 року про звернення стягнення на спірну квартиру, та винесено постанову про добровільне виселення боржника до 15 листопада 2011 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою ст. ст. 9,109 ЖК України, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку»виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи убачається, що 2 лютого 2012 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» направив ОСОБА_1 вимогу про добровільне виселення з квартири протягом одного місяця.

Згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Суд апеляційної інстанції, на порушення зазначеної процесуальної норми, при новому розгляді справи не врахував доводи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», не встановив характер правовідносин та норму права, яка регулює ці відносини, відмовивши у задоволенні позову, не усунув недоліків, які були допущені цим же судом раніше, не врахував, що зі змісту ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, ч. 3 ст. 33, чч. 1, 2 ст. 39, чч. 1, 2 ст. 40 Закону України від 5 червня 2003 року «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року № 6-455цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Оскільки при новому розгляді справи апеляційний суд вимог суду касаційної інстанції не виконав, ухвалене у справі рішення апеляційного суду в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик