Справа № 492/1136/15-ц
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________
18 лютого 2016 року м. Арциз
Арцизький районний суд Одеської області в складі: головуючого судді Борисової С.П., при секретарі Каширній О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Арцизі Одеської області цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,
Представник ПАТ «Укрсоцбанк» (далі - Банк) ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 (далі Позичальник) за договором кредиту № 2008/28-13/61 від 07.10.2008 р. (далі кредитний договір) в сумі 22 796,01 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.07.2015 р. складає 478 980,75 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, який належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, а також стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати по справі. При цьому представник Банку посилається на те, що відповідно до укладеного між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 кредитного договору, останньому був наданий кредит в розмірі 47 000,00 доларів США зі сплатою 15,00 % річних за користування кредитом в порядку та умовах, обумовлених кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 06.10.2015 р. В порушення умов укладеного кредитного договору ОСОБА_1 свої обовязки не виконав та не повернув у встановлені строки отриманий кредит, внаслідок чого станом на 03.07.2015 р. допустив заборгованість в сумі 22 796,01 доларів США, що еквівалентно 478 980,75 грн. В забезпечення виконання зобовязання за вказаним кредитним договором з відповідачем ОСОБА_1 07.10.2008 р. було укладено договір іпотеки нерухомого майна, а саме зазначеної вище квартири, що зумовило звернення Банку до суду.
Представник позивача у судове засідання не зявився, заявою просив справу розглянути у відсутність представника позивача, при цьому представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та не заперечував проти заочного розгляду справи і постановлення заочного рішення по справі.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання повторно не зявився (викликався на 26.11.2015 р., 26.01.2016 р., 18.02.2016 р.). Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно з конвертами з судовими повістками, що повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання», ОСОБА_1 не зявився до поштового відділення для отримання конверта з поміткою «судова повістка», що дає суду підстави вважати, що відповідач за зазначеною адресою не проживає. Однак, зважаючи як на приписи ч. 5 ст. 74 так і ч. 8 ст. 76 ЦПК України відповідач вважається повідомленим. Про причину своєї неявки відповідач суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. В звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача ОСОБА_1, повідомленого належним чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Крім того, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, давши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Згідно з умовами кредитного договору та додатків до нього (а.с. 7 17), укладеного між Банком, з однієї сторони, та ОСОБА_1 (далі - Позичальник), з іншої сторони, Банк зобовязується надати Позичальникові кредит у сумі 47 000,00 доларів США (далі Кредит) на строк до 06.10.2015 р. включно зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 15,00% річних в порядку та умовах, обумовлених кредитним договором.
В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між Банком та відповідачем ОСОБА_1 07.10.2008 р. було укладено договір іпотеки спірної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 18 21) (далі договір Іпотеки).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовується положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, всупереч умовам кредитного договору та вимог чинного законодавства Позичальник ОСОБА_1 належним чином свої зобовязання по поверненню кредиту не виконав та не здійснив повернення кредиту у встановлені кредитним договором строки у повному обсязі.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне подання вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена (частина перша ст. 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).
Таким чином, відповідно до аналізу зазначених норм права та роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання.
З матеріалів справи встановлено, що 07 жовтня 2008 року між Позичальником ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого Позичальник отримав 47 000,00 доларів США, в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між відповідачем та банком було укладено договір іпотеки спірної квартири.
Умовами ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.
Однак, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорення саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення або про відмову в їх задоволенні.
Позивач, як іпотекодержатель має право на підставі частин 2 і 3 ст. 16 ЦК України, статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» захистити свої майнові права, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки договором іпотеки від 07.10.2008 року сторонами передбачено, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцями будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим договором, у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки, а також у інших випадках відповідно до чинного законодавства (п. 2.4 Договору іпотеки) (а.с. 18 21).
Судом встановлено, що Позичальник ОСОБА_1 порушив взяті на себе зобов'язання передбачені кредитним договором та договором іпотеки.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як, так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).
Між тим, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки до правовідносин, що склались між сторонами необхідно також застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року, відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Даний закон діє до набрання чинності законом, який врегулює питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав споживчий кредит в іноземній валюті, зобовязання було забезпечено іпотекою. Також судом встановлено, що житлова площа не перевищує межу зазначену в законі.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 має інше житло суду не надано.
Таким чином, суд приходить до висновку, що мораторій передбачений вищенаведеним Законом необхідно застосувати.
Проте, застосування цього Закону має відбуватись на стадії виконання судового рішення у даній справі, то враховуючи норми цього Закону, а також керуючись ст. 217 ЦПК України, суд вважає за необхідне відстрочити виконання рішення у даній справі в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення мораторію передбаченого Законом.
Застосовуючи вказаний закон, а також загальні принципи справедливості, визначені ЦК України, порушення прав позивача внаслідок не виконання відповідачем у справі своїх зобов'язань, відсутність підстав для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд дійшов висновку, що звернення стягнення на іпотечне майно необхідно провести шляхом проведення прилюдних торгів із встановленням початкової ціни предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій.
Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості із відстрочкою виконання рішення відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Відповідно до ст. 88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню, оскільки його позов задоволено та понесені витрати підтверджені платіжним дорученням (а.с. 1).
Керуючись ст. ст. 525, 526, 549, 550, 572, 575, 584, 589 591, 1049, 1054 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214 215, 224 ЦПК України, суд
Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, задовольнити частково.
Відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на квартиру до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано протягом строку оскарження; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ

Арцизького районного суду