У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Буцяка З.І.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних грошових коштів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних грошових коштів задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 21 090,00 грн. незаконно списаних коштів та скасовано пеню, штраф, які застосовувались.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач вказує на його незаконність. Вказує, що суд неправильно застосував норми матеріального права та посилався на п. 6.7, п. 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», яке втратило законну чинність та не застосував до спірних відносин вимоги ст. 626, 627, 629, 634, 638, 1166 ЦК України та п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні». Судом не прийнято до уваги, що при відкритті рахунків, отриманні банківських карток та проведення дистанційного обслуговування позивачем вказувався власний фінансовий номер телефону за допомогою якого можуть проводитись фінансові операції. Зазначає, що під час проведення спірних операцій по списанню коштів ОСОБА_2 через дистанційне обслуговування шляхом ручного вводу номера картки, строку її дії та коду інтернет-платежів самостійно перерахував кошти двома платежами 14650,00 грн. та 6 065,00 грн. на інші картки та в подальшому підтвердив свої дії смс - повідомленнями з ОТП паролями. Всі платежі здійсненні при перевірці картки в програмі 3-D Secure, без наявності динамічного пароля і правильного його введення в систему електронного банку проведення платежу є технічно неможливим. Судом не враховано, що підставою для проведення банком відповідних операцій є правильність введення такого динамічного паролю, що підтверджує волевиявлення власника рахунку на переказ коштів.

Просить рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції правильно виходив із відсутності вини позивача з урахуванням положень пункту 37.2. статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223, оскільки банк не надав доказів, які б спростовували доводи позивача про те, що банківську картку позивач не втрачав, іншим особам не передавав, ПІН-коду нікому не повідомляв, а тому банк зобов'язаний сплатити позивачу кошти.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.

Крім того, такий висновок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15.

Згідно вимог статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», чинного на час укладення договору між сторонами та видачі платіжних карток, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 8 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705 "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів", яка діяла на момент списання спірних коштів і згідно якої втратила чинність постанова НБУ від 30 квітня 2010 року № 223, банк, як емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Згідно п. 9 розділу VI вказаного Положення, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Таким чином, висновки суду ґрунтуються на вірному застосуванні Положень про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджених, відповідно, постановами Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 і від 5 листопада 2014 року № 705, відповідно до яких користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а такі обставини в справі банк не довів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких належних та допустимих доказів які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, або доказів того, що позивач вчинив одну з дій, передбачених ст. 24 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" щодо здійснення спірного переказу, відповідач суду не надав і судом їх не здобуто.

З огляду на зазначене відсутні підстави вважати, що позивачеві як споживачеві були надані грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 21090,00 грн., які в подальшому були перераховані на інші карткові рахунки, а тому суд прийшов до вірного висновку про наявність підстав для захисту його прав.

Доводи апеляційної скарги проте, що суд не застосував до спірних відносин вимоги ст. 626, 627, 629, 634, 638, 1166 ЦК України та п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказна грошових коштів в Україні» не заслуговують на увагу, оскільки дані спірні правовідносини регулюються спеціальними нормами, а саме ст.1073 ЦК України, п. 37.2. статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що транзакції по списанню спірних сум були проведені з контактного фінансового телефону позивача, на який надходили паролі і коди зняття коштів внаслідок цих дій і були проведені транзакції по списанню кредитних коштів, ґрунтуються на припущеннях.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді :