Справа № 344/438/16-ц
Провадження № 2/344/2457/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності. Як вбачається з позовної заяви, 12.06.2009 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем. За час шлюбу у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Крім того, повідомила, що між її матірю ОСОБА_4 та ТОВ "ТрансКомСервіс плюс" в особі директора Мицика Т.Я. було укладено 10.02.2011 року попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна №10-02/01, зокрема квартири АДРЕСА_1 В подальшому ОСОБА_4 оплатила визначену договором суму в якості оплати вартості квартири. Після завершення спорудження будинку ОСОБА_4 подарувала позивачці права на новостворене майно шляхом відступу своїх прав на користь позивачки, у зв"язку з чим згідно акту приймання-передачі квартири від 15.10.2013 року позивачка прийняла у власність нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1.

Спірна квартира була оформлена на позивачку, однак, у зв"язку з тим, що на момент набуття права власності на квартиру та реєстрацію вказаного права позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем - вказане майно одразу було віднесено до правового режиму спільної сумісної власності подружжя, тому на даний час позивачка позбавлена правової моливості розпорядження квартирою АДРЕСА_1 без відповідної згоди відповідача.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.11.2014 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, дитину залишено на проживання з матір"ю. Враховуючи, те що на її квартиру поширюється дія закону щодо права спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку із чим вона позбавлена реальної можливості повноцінно та законно розпоряджатися нею, тому змушена звернутися в суд з вимогою про визнання вказаної квартири особистою приватною власністю. За наведених у позовній заяві підстав просила позов задоволити в повному обсязі.

В судове засідання позивачка не з"явилась, попередньо подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судове засідання не з"явився, попередньо подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вмог.

Дослідивши та перевіривши матеріали справи, всі докази в їх сукупності, судом встановлено.

Як вбачається із рішення Івано-Франківського міського суду від 03.11.2014 року шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвано, неповнолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено на проживання з матір"ю (а.с.6).

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до попереднього договору купівлі - продажу нерухомого майна №10-02/01 від 10.02.2011 року укладеного між ТОВ "ТрансКомСервіс плюс" в особі директора Мицика Т.Я. та ОСОБА_4 сторони зобов"язуються в майбутньому, але не пізніше 31.05.2012 року укласти та належним чином оформити Договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених даним попереднім договором. Нерухомим майном є: квартира АДРЕСА_1 Загальна вартість даної квартири становить 276 210 грн.(а.с.12-14).

01.12.2011 року між ТОВ "ТрансКомСервіс плюс" в особі директора Мицика Т.Я. та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі-продажу №9-40. За даним договором продавець зобов"язується передати у власність покупця квартиру, яка буде створена ним у майбутньому, а покупець зобов"язується прийняти квартиру у відповідності до умов даного договору та оплатити її. Загальна сума договору на момент укладення даного договору становить 194 184 грн.(а.с. 42-43).

08.10.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено Договір відступлення права вимоги №9-40 та 15.10.2013 року між ТОВ "ТрансКомСервіс плюс" в особі директора Мицика Т.Я. та ОСОБА_1 було підписано Акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №9-40, укладеного сторонами 01.12.2011 року та договору відступлення права вимоги №9-40 від 08.10.2013 року(а.с.44, 45).

Статтею 10 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка є власником трьохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 24.01.2014 року, форма власності приватна, розмір частки 1/1 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією технічного паспорту на дану квартиру (а.с.7).

Крім того, з копії будинкової книги вбачається, що у вищезгаданій квартирі зареєстрована позивачка та її малолітній син ОСОБА_3(а.с.10-11).

Зі ст. 379 ЦК України випливає, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придбані для постійного проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» врегульовано, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Вимогами п.п. 2, 3 ч.1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Як вбачається із позовної заяви, квартира що знаходиться за адресою в АДРЕСА_3 придбана її матір"ю та подарована їй на підставі договору відступлення права вимоги у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, даний факт не заперечується і відповідачем. Крім того, відповідач не заперечує проти позовної вимоги, а саме, визнати квартиру АДРЕСА_4 особистою приватною власністю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 року народження. Як стверджує позивачка на її квартиру поширюється дія закону щодо права спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку із чим вона позбавлена реальної можливості повноцінно та законно розпоряджатися нею.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що вимога позивачки про визнання права особистої приватної власності підлягає до задоволення.

На підставі постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 57 СК України, ст.ст. 328, 379, 383 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_4.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Пастернак І.А.