АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Мазурик О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Київського національного університету імені Тараса Шевченка та ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 вересня 2015 року по справі за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про виселення та стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року Київський національний університет ім. Тараса Шевченка звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у якому просив виселити відповідачів з кімнат АДРЕСА_1 та стягнути солідарно з останніх заборгованість за проживання у гуртожитку у розмірі 76 345,15 грн. та судовий збір.

На обґрунтування позову зазначив, що починаючи з 1995 року, між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та Міністерством оборони України було укладено ряд договорів та додаткових угод по них про підготовку спеціалістів, за якими до блок-секції в гуртожитку університету АДРЕСА_1 тимчасово було поселено військовослужбовців та членів їх сімей, а сім'ї військовослужбовців мали провадити оплату особисто в бухгалтерію університету в розмірі, встановленому за згодою сторін.

Відповідачі були заселені до гуртожитку АДРЕСА_1, розмір оплати за проживання змінювався наказами ректора, а за час проживання у гуртожитку у відповідачів виникла заборгованість, що складається з оплати за проживання та оплати за використану електроенергію. Крім того, у 2011 році співпраця між університетом та Міністерством оборони України закінчилась, а тому відповідачі повинні звільнити займані приміщення. Про необхідність виселення останні були повідомлені.(т.1 а.с.1-10)

Відповідачі та третя особа проти позову заперечували, посилались на невиконання Міністерством оборони України договірних зобов'язань щодо відселення відповідачів із гуртожитку з наданням іншої жилої площі до кінця 2011 року. (т.1 а.с.40-54, 189, 233)

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 вересня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка суму заборгованості у розмірі 37607,32 грн. та судовий збір в сумі 100,00 грн., а в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. (т.2 а.с.1-9)

В апеляційній скарзі позивач просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову і стягнення заборгованості у повному розмірі. Посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи. А саме, суд не взяв до уваги, що відповідачі проживали в кімнатах № 910/2 та 911/3 гуртожитку № 11 університету, користувались п'ятьма ліжко-місцями, з часу заселення здійснювали оплату наданих послуг спочатку повністю, а потім частково. Вважав, що надано достатньо належних доказів як підвищення оплати за проживання з обґрунтуванням такого підвищення, так і належного повідомлення про таке підвищення відповідачів.(т.2 а.с.75-83)

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, поданої представником Вороновим Є.Є., просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. Посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи. А саме, суд не взяв до уваги, що окремо вартість проживання для військовослужбовців наказом не визначалася. Позивачем не надано доказів обґрунтованості розміру тарифів за проживання та їх зміни. Суд не надав належної оцінки п. 5.1 додаткової угоди, де вказано, що Міністерство оборони України зобов`язано самостійно укладати від свого імені договори з сім`ями військовослужбовців, та не звернув уваги, що спірні правовідносини виникли між позивачем та Міністерством оборони України. Крім того, суд не врахував, що військовослужбовці були вселені на безоплатній основі, оскільки Міністерство оборони України здійснило ремонт гуртожитку, а тому вони мають сплачувати лише за комунальні послуги, а не за найм приміщення. Така одностороння зміна умов договору суперечить законодавству.(т.2 а.с.13-19)

В судовому засіданні представник позивача - Роговенко Д.А. підтримала доводи своєї скарги і заперечувала проти скарги відповідача ОСОБА_2 Представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - Воронов Є.Є. підтримав доводи поданої ним скарги та заперечував проти скарги позивача.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були сповіщені шляхом вручення повістки їх представнику Воронову Є.Є. про що у справі є докази.(т.2 а.с.21, 146-147, 159-160)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст.76, ч. 2 ст.305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про виселення, сторони не оскаржували, тому, з огляду на положення ч. 1 ст.303 ЦПК України, колегія суддів перевірила законність оскаржуваного рішення в межах доводів скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарги підлягають задоволенню частково за наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору від 11 вересня 1995 року, додаткової угоди до нього від 21 лютого 1997 року та договору від 22 грудня 1997 року, які укладені між Київським національним університетом ім. Т.Шевченка й Міністерством оборони України, а також на підставі списку військовослужбовців на заселення до гуртожитку 11, затвердженого заступником Міністра оборони України - командувачем Військ протиповітряної оборони України 17 листопада 1998 року, ОСОБА_2 у 1998 році був заселений до кімнат АДРЕСА_1. Разом із ОСОБА_2 у цих кімнатах проживали його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 (т.1 а.с.60, 71-79)

Наказом ректора КНУ ім. Т.Шевченка від 21 березня 2006 року № 184-32 з 1 квітня 2006 року встановлено розмір плати за проживання в гуртожитках університету, у тому числі й для курсантів та слухачів військового інституту, які проживають у гуртожитку 11.(т.1 а.с.29-32)

Наказом ректора КНУ ім. Т.Шевченка від 30 грудня 2009 року № 871-32 з 1 січня 2010 року встановлено розмір плати за проживання в гуртожитках університету, у тому числі й для курсантів та слухачів військового інституту, які проживають у гуртожитку 11. Зокрема, для інших осіб, при наявності належно оформленого дозволу встановлено плату - 282 грн. за ліжко-місце.(т.1 а.с.26-28)

Наказом ректора КНУ ім. Т.Шевченка від 11 травня 2011 року № 365-32 з 1 червня 2011 року встановлено щомісячну вартість одного ліжко-місця за проживання в гуртожитку університету, у тому числі й для осіб, які не є студентами, аспірантами, докторантами, з урахуванням усіх витрат на надання платної послуги з проживання в розмірі 402 грн. (т.1 а.с.22-25)

Наявні у матеріалах справи вищевказані накази ректора Університету: № 871-32 від 30 грудня 2009 року, № 365-32 від 11 травня 2011 року, якими встановлювалась оплата за проживання для категорії мешканців, до якої належать позивачі, є підставою для зміни розміру оплати за проживання в гуртожитку та у встановленому законом порядку незаконними не визнавалися.

Додатковою угодою до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т.Шевченка й Міністерством оборони України, визначено термін дії договору - з 1 січня 1998 року до 31 грудня 2011 року. (т.1 а.с.77-79)

Після закінчення строку дії договорів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжували проживати в гуртожитку, користуватися житлово-комунальними послугами.

За свідоцтвом від 21 листопада 2014 року, гуртожиток АДРЕСА_1 на праві власності належить Державі Україна в особі Міністерства освіти і науки України та останнім закріплений на праві оперативного управління за Київським національним університетом ім. Тараса Шевченка.(т.1 а.с.205-206)

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

Умовами додаткової угоди до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року, яка укладена 19 серпня 2009 року між КНУ ім. Т.Шевченка й Міністерством оборони України, передбачено, що розмір оплати за проживання в гуртожитку, згідно з калькуляцією, визначається на підставі наказу ректора.

У разі якщо строк дії договору закінчився, а особа, що заселена в гуртожиток на підставі такого договору, продовжує користуватися майном і отримувати послуги, на неї покладається обов'язок сплачувати за його користування в розмірах, у строки та в порядку, що були визначені договором, строк якого закінчився.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-231цс14, яка з огляду на положення ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Розмір оплати за проживання в гуртожитку встановлено з дотриманням порядку, визначеного в договорах, ОСОБА_2, ОСОБА_3 проживали в гуртожитку протягом визначеного позивачем періоду заборгованості, займали п'ять ліжко-місць, отримували й користувалися житлово-комунальними послугами, які належним чином надані університетом, тому вони повинні сплачувати за проживання та надані їм послуги.

Під час апеляційного розгляду представник відповідачів - Воронов Є.Є. не заперечував, що рахунки на оплату за користування житловими приміщеннями виставлялися відповідачам щомісяця.

Окрім таких пояснень вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, зокрема актами складеними уповноваженими особами позивача, зверненнями за якими ОСОБА_2 знав про підвищення розміру оплати за проживання у гуртожитку у зв'язку з чим та необхідністю забезпечення постійним житлом звертався до різних інстанцій.(т.1 а.с.20-21, 138, 213-217)

Згідно з умовами договору оплата проводилася на підставі рахунків, які виставлялися відповідачам позивачем.

Так, відповідно до умов додаткової угоди оплата за тимчасове користування житловим приміщенням та спожиту електроенергію проводиться самостійно сім'ями військовослужбовців, які проживають у гуртожитку, на рахунок Університету через установу банку на підставі рахунків, виписаних дирекцією студмістечка Університету не пізніше 15 числа наступного місяця за оплачуваним (п.3.4. Додаткової угоди від 19серпня 2009 року). (т.1 а.с.77-79)

Отже про встановлений з 1 січня 2010 року розмір плати за п'ять ліжко-місць у загальній сумі 1 410 грн. (282 х 5) відповідачі безумовно дізналися при виставленні їм рахунку за січень 2010 року у лютому 2010 року.

Ураховуючи цю обставину у сукупності із визначеними Додатковою угодою строками виписки рахунків на оплату за проживання, відповідачі можуть вважатися такими, що були попереджені не менш як за місяць про збільшення загальної суми оплати з 550 грн. до 1410 грн. з 1 квітня 2010 року.

З огляду на викладене, виставлена позивачем заборгованість у розмірі 2580 грн. (1410 - 550 = 860 х 3 = 2 580 грн.) за період січень-березень 2010 року не може бути стягнута.

Про встановлений з 1 серпня 2011 року розмір плати за п'ять ліжко-місць у загальній сумі 2 010 грн. (402 х 5) відповідачі безумовно дізналися при виставленні їм рахунку за серпень 2011 року у вересні 2011 року.

Ураховуючи цю обставину у сукупності із визначеними Додатковою угодою строками виписки рахунків на оплату за проживання, відповідачі можуть вважатися такими, що були попереджені не менш як за місяць про збільшення загальної суми оплати з 1410 грн. до 2 010 грн. з 1 листопада 2011 року.

З огляду на викладене, виставлена позивачем заборгованість у розмірі 1800 грн. (2010 -1410 = 600 х 3 = 1800 грн.) за період серпень-жовтень 2011 року також не може бути стягнута.

Таким чином від загального розміру заборгованості слід відняти указані суми і до стягнення з відповідачів підлягає заборгованість у розмірі 71 965 грн. 15 коп. (76345.15 - (2580 + 1800)).

Наданий позивачем на підтвердження заявлених вимог розрахунок на вищенаведену суму є розгорнутим, містить відомості про щомісячно виставлені рахунки та розмір щомісячної фактичної оплати, розмір заборгованості визначений наростаючою сумою. Цим розрахунком врахована оплата ОСОБА_3 за проживання і спожиті комунальні послуги згідно наданих відповідачами квитанцій, квитанція про оплату таких від 28 січня 2015 року свідчить про оплату таких за січень 2015 року, що перебуває за межами розрахункового періоду визначеної позивачем заборгованості.(т.1 а.с.11-14, 91-99)

При цьому представник позивача Роговенко Д.А. в суді апеляційної інстанції визнала, що вказаний розрахунок містить лише заборгованість за проживання, за спожиту електроенергію заборгованість позивачем не визначалась.

Правильність такого розрахунку відповідачами не спростована. Під час апеляційного розгляду представник відповідачів не заперечував, що відповідачі проводили оплату у розмірі 550 грн. щомісяця із розрахунку 110 грн. за одне ліжко-місце, підвищення плати до 282 грн., а потім до 402 грн. за одне ліжко-місце, вважали незаконними, однак накази про підвищення плати не оскаржували.

Посилання відповідачів на необхідність зменшення суми заборгованості через те, що ОСОБА_2 на підставі ст.6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24.03.1998 року № 203/98-ВР, має пільги по оплаті житлово-комунальних послуг, не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки правовідносини сторін не випливають із договору найму житла, а базуються на договорі між відповідачем і третьою особою.

За пунктом 5.1 Додаткової угоди від 19 серпня 2009 року, укладеної між позивачем і Міністерством оборони України визначено, що саме Міністерство самостійно і від власного імені (Київського КЕУ) укладає договори з сім'ями військовослужбовців про надання житлових приміщень в тимчасове користування в студентському гуртожитку №11. (т.1 а.с.78)

Указаний договір та вищезазначена Додаткова угода не містять положень щодо застосування пільг при оплаті за користування гуртожитком.

При цьому, за наявними у справі доказами ОСОБА_2 звертався до посадових осіб Міністерства оборони України з відповідною заявою про відшкодування витрат за проживання з урахуванням вищевказаної пільги.(т.1 а.с.100)

Подана представником відповідача адвокатом Вороновим Є.Є. під час апеляційного розгляду заява про застосування позовної давності не може бути задоволена апеляційним судом з огляду на наступне. (т.2 а.с.148)

За змістом ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду (ст.303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 р. у справі N 6-246цс14, яка з огляду на положення ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник брали участь у розгляді справи районним судом, та мали можливість заявити відповідне клопотання, проте матеріали справи не містять доказів подання такої заяви до суду першої інстанції. (т.1 а.с.221-229, 235-239, 242-244)

За таких обставин колегія суддів відхилила клопотання представника відповідачів про застосування строків позовної давності, як підставу відмови в задоволенні позовних вимог.

На підставі ст.88 ЦПК України, при задоволенні позову на суму 71 965.15 грн., слід стягнути із відповідачів на користь позивача 243.60 грн. судового збору сплата якого підтверджується квитанцією, яка міститься в матеріалах справи та 476.05 грн. судового збору на користь держави.(т.1 а.с.1)

Висновок районного суду про солідарне стягнення з відповідачів судового збору колегія суддів визнала помилковим.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст.303, п. 2 ч. 1 ст.307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст.309, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги Київського національного університету імені Тараса Шевченка та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 вересня 2015 року -скасувати в частині задоволення позовних вимог Київського національного університету імені Тараса Шевченка і стягнення на його користь заборгованості та судового збору, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково, стягнути на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка із ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, ОСОБА_3, солідарно, заборгованість по оплаті за проживання у розмірі 71 965 (сімдесят одна тисяча дев'ятсот шістдесят п'ять) грн. 15 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, ОСОБА_3, з кожного, на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка, , в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 121.80 грн. та по 238.02 грн. на користь держави.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

С.В.Слободянюк

Справа № 22-ц/796/2100/2016

Унікальний номер 752/278/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Фролов М.О.

Доповідач Левенець Б.Б.