РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2016 року Провадження №2/425/152/16

Справа №425/122/16-ц

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Мирошникової О.Ш.,

за участю секретаря Кулішової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне обєднання» про захист прав споживача, визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

20 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне обєднання» про захист прав споживачів, в якому він просить визнати дії відповідача по відмові внесення змін до договору № 216-043 від 30.08.2007 року про користування електричною енергією та застосування п. 1.3 тарифу Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 220 від 26.02.2015 року неправомірними, як такі що порушують права споживача; зобовязати відповідача внести зміни до договору про користування електричною енергією № 216-043 від 30.08.2007 року стосовно включення у п. 2.8 і п. 5.1 договору установок електроопалення та застосування тарифу п. 1.3 тарифу Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 220 від 26.02.2015 року або укласти новий договір, згідно вимог діючого законодавства; зобовязати відповідача зробити перерахунок за послуги електропостачання за жовтень-листопад 2015 року з урахуванням п. 1.3. Постанови НКРЕКП № 220 від 26.02.2015 року; стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 1378 гривень.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем 30.08.2007 року було укладено договір № 216-043 про користування електричною енергією побутовими споживачами. 01.04.2009 року, 20.01.2015 року, 02.09.2015 року позивач як сторона договору вносив пропозиції про доповнення п. 2.8 та п. 5.1 договору, які ігнорувалися. Позивачем було надано всі документи для переоформлення договору згідно вимог ПКЕЕН і Типового договору. Після відмов про внесення змін до договору, позивач був змушений звернутися до НКРЕКП з заявами, на які отримав відповіді, які надсилалися як позивачу так і відповідачу, в звязку з чим позивачу не зрозумілі мотиви відмови відповідача у внесені змін до договору, при тому що всі документи позивачем були надані. Згідно п. 41 ПКЕЕН пунктів 3.1.3 і 6.1.4 договору № 216-043 позивач має право на вибір тарифу. Відповідач ігнорує процедуру розгляду актів-претензій від 12.12.2015 року та від 14.12.2015 року, безпідставно і штучно протиправно відповідач робить позивача боржником з жовтня 2015 року за послуги енергопостачання ігноруючи ліміт 3600 квт п. 1.3 тарифу Постанови НКРЕКП № 220 від 26.02.2015 року, чим порушує права позивача як споживача, оскільки він не заборгував кошти відповідачу за використану електроенергію, право позивача на внесення змін до договору протиправно зупинено відповідачем, тому різниця нарахувань за спожиту електроенергію за жовтень-листопад 2015 року належить перерахунку. Укладений між сторонами договір № 216-043 передбачає відшкодування шкоди відповідачем у разі порушення прав споживача, разом з тим, відповідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволені вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивач зазнав значної моральної шкоди, що полягає в душевних хвилюваннях, погіршенні і коливанні стану здоровя (гіпертонічні кризи), доказом чого є оригінал «чергового» чеку на суму 706,06 гривень, порушенні його конституційних прав, приниженні чести та гідності в ігноруванні відповідачем норм Конституції і законів України стосовно прав позивача ігноруванні ПКЕЕН, вимог НКРЕКП, примушенні позивача неодноразово звертатися до центральних органів влади за захистом прав і штучне створення позивача боржником. Спричинену позивачу моральну шкоду він оцінює в розмірі мінімальної заробітної плати 1378 гривень.

В судове засідання 30.03.2016 року позивач не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку смс-повідомлення 16.03.2016 року згідно його заяви від 19.01.2016 року (а.с. 20, 146). 29.03.2016 року позивач через канцелярію суду надав клопотання, в якому просить завершити розгляд справи без його участі. В судових засіданнях, в яких брав участь позивач, він підтримував свій позов, надавав пояснення, що в 2007 році він звертався до відповідача щодо зміни тарифу та встановлення багатотарифного лічильнику, всі необхідні для цього умови були виконані позивачем. НКРЕ змінила систему трифів та ввела додаткові функції як ліміт для тих споживачів, які мають електрообігрів, тому позивач почав ініціювати питання з приводу внесення змін до договору, оскільки в його квартирі встановлено електрообігрів. 02.09.2015 року позивач звернувся до відповідача з проханням внести зміни в існуючий договір від 2007 року, однак зміни не внесли, тому позивачу неправильно нараховують з жовтня 2015 року оплату по збільшеному тарифу, позивач направляв відповідачу акти-претензії про незгоду, але вони не були розглянуті. У позивача в квартирі наявний електрообігрів, централізованого опалення немає, за електроенергію позивач сплачує за показаннями лічильника; ніяких актів введення в експлуатацію, якоїсь особливої документації для побутового споживача електроенергії не потрібно, електроопалення в квартирі позивача як правило працює вночі, багатотарифний лічильник щохвилини дає інформацію про потужність, вид тарифу (піковий, полу-піковий, нічний), про кількість кВт/год, вартість тарифів значно відрізняється; треба, щоб відповідач нараховував оплату згідно тарифу, про зміну якого й просить позивач внести зміни у договір № 216-043 від 30.08.2007 року або укласти новий договір, згідно з вимогами діючого законодавства (а.с. 97-98, 152-154).

В судове засідання 30.03.2016 року представник відповідача не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням наявним у справі. 30.03.2016 року представник відповідача надав заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, заперечує проти задоволення позову, просить суд постановити рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В судових засіданнях, в яких був присутній представник відповідача, він заперечував проти позову в повному обсязі.

15.02.2015 року представник відповідача надав письмові заперечення, згідно з якими відповідач вважає, що права позивача на момент звернення до суду порушені не були, позивачем не надано доказів істотного порушення договору відповідачем, згідно ст. 651 ЦК України та обґрунтування завданої шкоди в результаті порушення умов договору. Виходячи зі змісті ст. 652 ЦК України позивачем в позові не вказано та не доведено факт зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, а також одночасно чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, необхідних для зміни укладеного договору. Зміни до договору про користування електричною енергією в частині визначення тарифної групи, відповідно до якої проводяться розрахунки за спожиту електричну енергію можуть буи внесені лише після проведення комплексу необхідних робіт з приведення у відповідність до вимог законодавства технічної документації на квартиру позивача. Також, представник відповідача зазначає, що акт-претензія був складений позивачем з порушенням Правил користування електричною енергією для населення. В письмових поясненнях до заперечень представник відповідача додатково зазначає, що тариф на електроенергію, що відпускається населенню, яке проживає, зокрема, в квартирах, обладнаних у встановленому порядку електроопалювальними установками встановлений Постановою НКРЕКП № 220 від 26.02.2015 року, позивачем не виконані усі передбачені чинним законодавством умови для зміни тарифу, не надано підтвердження проектною документацією обладнання квартири позивача електроопалювальною установкою, а тому у відповідача немає підстав у застосуванні іншого тарифу, ніж зазначений у договорі (а.с. 49-52, 102-104).

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 30.08.2007 року між ОСОБА_1, як споживачем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне обєднання», як енергопостачальником, було укладено договір № 216-043 про користування електричною енергією побутовим споживачем (надалі договір № 216-043).

Згідно п. 1 договору № 216-043 енергопостачальник бере на себе зобовязання надійно постачати споживачеві електричну енергію у необхідних обсягах відповідно до загальної потужності струмоприймачів споживача 8,0 кВт, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості, а позивач зобовязується оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені цим договором. Обєкт споживача: квартира АДРЕСА_1, особовий рахунок споживача 216-043 (а.с. 85-87).

Згідно п.п. 2.1 договору № 216-043 сторони здійснюють свої взаємовідносини згідно з Законом України «Про електроенергетику», «Правилами користування електричною енергією для населення» та Правилами користування електричною енергією в частині, що стосується всіх споживачів без винятку.

У пункті 2.8 договору № 216-043 вказано: приміщення споживача обладнані стаціонарними електронагрівальними установками: (тип електроплити, приладу обігрівання, нагрівання води, дозвіл на застосування) та міститься прочерк.

Згідно п. 5.1 розрахунки за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку. Розрахунковим періодом є календарний місяць

Згідно п.п. 7.5 договору № 216-043 у разі порушення енергопостачальником умов договору споживач викликає представника енергопостачальника для складання та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються терміни, види, показники порушень тощо. Бланк типового акта-претензії надає енернопостачальник. Акт-претензія складається споживачем та представником енергопостачальника і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника енергопостачальника у встановлений термін споживач має право скласти акт-претензію у довільній формі. У разі відмови представника енергопостачальника від підписання акт вважається дійсним, якщо його підписали не менше ніж три споживачі, або споживач і виборна особа будинкового, вуличного, квартального чи іншого органу самоврядування. Акт-претензія подається енергопостачальнику, який у десятиденний термін усіває недоліки або надає споживачеві обґрунтовану відмову щодо задоволення його претензій.

Відповідно ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобовязується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобовязується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місця під час дії договору.

Відповідно частин 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

За ч. 2 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що внесення змін до договору можливе лише в договір, який діє, закінчення строку його дії унеможливлює внесення до нього будь-яких змін та доповнень, в тому числі й за рішенням суду.

Згідно п. 9 договір № 216-043 набирає чинності з дня його підписання і діє упродовж трьох років та вважається продовженим на один рік на тих же умовах, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не заявила про розірвання договору або внесення до нього змін чи доповнень. Дію договору може бути припинено достроково у разі зміни споживачем місця проживання та остаточного припинення користування електричною енергією (а.с. 85-87).

День підписання договору зазначений в ньому як 30.08.2007 року, тобто строк договору № 216-043, встановлений сторонами до 30.08.2010 року та він є продовженим на 1 рік, якщо жодна із сторін не заявила про його розірвання або внесення змін чи доповнень.

В судовому засіданні сторони визнали, що за місяць до закінчення терміну дії договору, тобто до 30.07.2010 року, жодна із сторін не заявила про його розірвання, а тому цей договір вважався продовженим на 1 рік, тобто до 30.08.2011 року (а.с. 123-126 журнал судового засідання).

Суд зазначає, що строк договору є його істотною умовою та однією зі складових його змісту. Строком є термін дії певного договору. Строк дії договору визначається його сторонами на їх власний розсуд.

Відповідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Початок строку чи його закінчення можуть визначатися вказівкою на календарну дату або на подію, що має неминуче настати.

Таким чином, у випадку настання календарної дати або відповідної події, визначених договором, дія цього договору припиняється.

При цьому поняття «припинення договору» та «припинення зобов'язань, визначених договором» не є тотожними.

Таким чином, суд вважає, що лише до закінчення строку договору № 216-043 до нього можуть бути внесені зміни за рішенням суду, у цьому випадку такі зміни за рішенням суду могли бути внесені до договору № 216-043 тільки до 30.08.2011 року.

Позивач звернувся з цим позовом до суду 20.01.2016 року, тобто після закінчення строку договору № 216-043 від 30.08.2007 року, тому вимоги позивача про зобовязання ТОВ «ЛЕО» внести до нього зміни не підлягають задоволенню, оскільки строк цього договору закінчився, тому вимоги позивача в цій частині є безпідставними.

З наведеного вище судом відхиляються заперечення представника відповідача щодо не зазначення позивачем умов для внесення змін до договору № 216-043 згідно із ст.ст. 651, 652 ЦК України, оскільки в порядку, передбаченому цими статтями можливо внести зміни тільки в договір строк якого не закінчився.

Також, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині «визнання дій відповідача по відмові у внесенні змін до договору № 216-043 від 30.08.3007 року та застосуванні п. 1.3 тарифу Постанови НКРЕКП № 220 від 26.02.2015 року до споживача згідно договору № 216-043 неправомірними, як такі що порушують права споживача», оскільки строк договору № 216-043 закінчився 30.08.2011 року ще до прийняття зазначеної Постанови № 220 від 26.02.2015 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Між позивачем та відповідачем до 30.08.2011 року діяв договір № 216-043 від 30.08.2007 року про користування електроенергією, згідно з п. 2.8 якого приміщення відповідача не обладнані стаціонарними електронагрівальними установками, а саме приладами обігріву, тому при визначені вартості спожитої електроенергії під час дії договору № 216-043 від 30.08.2007 року застосовувався тариф на загальних підставах.

Суд вказує, що строк договору не є строком дії зобовязань, тому закінчення строку договору не є підставою для припинення визначених ним зобовязань, оскільки у Главі 50 ЦК України передбачені підстави припинення зобовязання, до яких належать, зокрема, виконання зобовязання, проведене належним чином; домовленість сторін; прощення боргу; неможливість його виконання тощо.

Щодо вимог позивача про зобовязання відповідача укласти новий договір, згідно вимог діючого законодавства, суд дійшов такого.

Як вже зазначалося вище судом, постачання споживачам електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією.

Разом з цим, суд вважає, що за відсутності письмового договору між сторонами про користування електричною енергією побутовим споживачем станом на час розгляду справи з причини закінчення строку договору № 216-043, факт постачання позивачу електричної енергії, наявності у позивача особового рахунку, оплата позивачем за отриману електроенергію є підтвердженням наявності між позивачем та відповідачем правовідносин з постачання електроенергії.

Таким чином, з 31.08.2011 року та на цей час між сторонами наявні правовідносини з постачання електроенергії, однак ці правовідносини виникли не з договору № 216-043 від 30.08.2007 року, оскільки строк договору припинився 30.08.2011 року.

Тому судом відхиляються доводи позивача, висловлені ним в судовому засіданні, що договір № 216-043 від 30.08.2007 року продовжує діяти в звязку з тим, що він як споживач продовжує отримувати електроенергію від відповідача та його ніхто з сторін не розривав (а.с. 123-124 журнал судового засідання).

Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою.

Відповідно ч. 1 ст. 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених в установленому порядку.

Отже, суд вважає, що сторони типового договору мають право конкретизувати його умови, однак, відкориговані умови такого договору повинні відповідати умовам типового договору та актам цивільного законодавства.

Відповідно ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Згідно з пунктами 3, 5 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1999 року, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем та енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Договір про користування електричною енергією вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення зазначеного терміну жодна із сторін не заявила про розірвання договору або про внесення до нього змін. У багатоквартирному будинку енергопостачальник укладає договори з кожним наймачем (власником) квартири.

Згідно з п. 40 Правил користування електричною енергією для населення енергопостачальник безоплатно, зокрема, видає бланки типових договорів.

У ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» міститься визначення таких термінів: комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячої водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; виконавець це субєкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

В п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обовязок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобовязаний підготувати та укласти із споживачем договір про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, обовязкам споживача та виконавця укласти договір, передує обовязок виконавця підготувати договір згідно із типовим договором.

ОСОБА_1 29.01.2015 року було передано до Рубіжанської дільниці Сєвєродонецького РЕС копії документів згідно реєстру, складеному позивачем та як він сам зазначає в цьому реєстрі для переоформлення договору № 216-043. Також про надання документів для переоформлення договору № 216-043 позивач зазначає у своїй заяві від 29.12.2015 року, адресованій на імя заступника начальника Сєвєродонецького РЕМ ТОВ «ЛЕО», при цьому в цій заяві від 29.12.2015 року позивач вимагає внести зміни до договору № 216-043 (а.с. 13 зворот, 14).

Крім того, позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами про внесення змін до договору № 216-043 та укладення додаткової угоди до нього (а.с. 11, 12 зворот).

12.12.2015 року позивачем було складено акт-претензію про перерахування нарахованого розміру сплати за жовтень місяць, в якому додатково вимагає «направити оновлений текст договору на три роки на постачання електричної енергії споживачу ОСОБА_1 з урахуванням змін, які неодноразово додавалися споживачем до ТОВ «ЛЕО» та згідно нової нормативної бази НКРЕКП». Цей акт було отримано Сєвєродонецьким РЕС 14.12.2015 року (а.с. 19).

16.12.2015 року відповідач надав позивачу відповідь щодо залишення без розгляду актів-претензій позивача та розяснив, що для внесення змін до діючого договору або укладання нового договору з урахуванням змін стосовно тарифу необхідно надати повний пакет документів, згідно Постанови НКРЕКП про «затвердження Змін до Порядку застосування тарифів», якою передбачена процедура обладнання обєкта споживача електоопалювальними установками (а.с. 15).

Суд відхиляє доводи позивача щодо ігнорування відповідачем складених ним актів-претензій, оскільки це спростовується зазначеною вище відповіддю відповідача від 16.12.2015 року.

Також, відповідач надавав неодноразово відповіді позивачу щодо переліку надання необхідних документів для внесення змін до договору та виконання певних заходів (а.с. 13, 15 зворот, 16, 18 зворот).

Разом з цим, доказів підготовки проекту договору про користування електричною енергією побутовим споживачем для укладення його з позивачем, з урахуванням обовязку відповідача як електропостачальника, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п. 40 Правил користування електричною енергією для населення, представником відповідача до справи не надано.

Суд вважає, що відповідач припустив порушення права позивача на отримання підготовленого відповідачем проекту нового договору про користування електричною енергією побутовим споживачем та це право позивача підлягає захисту шляхом зобовязання відповідача здійснити підготовку проекту договору згідно Правил користування електричною енергією для населення.

Таким чином, позовна вимога ОСОБА_1 про зобовязання ТОВ «ЛЕО» укласти новий договір згідно вимог діючого законодавства підлягає частковому задоволенню в частині зобовязання відповідача здійснити підготовку проекту договору згідно вимог діючого законодавства.

При цьому, враховуючи п. 7 Правил користування електричною енергією для населення, суд вказує, що саме позивач має звернутися до відповідача для укладення договору про користування електроенергією.

Суд зазначає, що цей проект договору має бути складений відповідачем за типовою формою в загальному порядку, передбаченому Правилами користування електричною енергією для населення, та укладений сторонами з урахуванням положень Глави 53 Цивільного кодексу України.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що при укладенні нового договору про користування електроенергією побутовим споживачем, позивач на свій розсуд має використати своє право на вибір тарифу, передбачене п. 41 Правил користування електричною енергією для населення.

Реалізувати право споживача на вибір тарифу можливо лише або під час укладення нового договору, або після його укладення шляхом внесення змін до договору, тому визначення тарифу на розсуд споживача за умови відсутності між ним та енергопостачальником укладеного письмового договору є передчасним.

На розсуд суду, позовні вимоги в частині зобовязання відповідача здійснити перерахунок до договору № 216-043 за послуги енергопостачання за жовтень-листопад 2015 року з урахуванням п. 1.3 тарифу Постанови НКРЕ № 220 від 26.02.2015 року не підлягають задоволенню, в звязку з таким.

Відповідно до п. 5 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню» № 220 від 26.02.2015 року, ця постанова набрала чинності з 01.04.2015 року.

Як вже зазначалося судом вище, строк договору № 216-043 закінчився 30.08.2011 року, тому безпідставним є вимоги позивача здійснювати перерахунки за цим договором за жовтень-листопад 2015 року, тобто в період коли строк договору № 216-043 вже закінчився.

Що ж до вимог про стягнення з ТОВ «ЛЕО» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 1378 гривень, суд дійшов такого висновку.

Відповідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Під час розгляду справи позивачем суду надано оригінал чеку № 276769 від 02.01.2016 року на суму 706,06 гривень, який виданий ПП «Аптека «Славутич», м. Харків, вулиця Отакара Яроша, 25/46 (а.с. 19 зворот).

Також до додаткових пояснень 29.03.2016 року позивачем було додано копію епікризу № 2067 Центральної міської лікарні м. Рубіжне,з якого вбачається, що позивач лікувався в кардіологічному відділенні з 12.03.2016 року по 25.03.2016 року з діагнозом ішемічна хвороба серця, гострий Q-позитивний задньо-диафрагмальний інфаркт міокарда лівого шлунку тощо (а.с. 155-156).

Суд не приймає вищезазначені документи як докази заподіяння позивачу відповідачем моральної шкоди, оскільки з чеку № 266769 не вбачається, що ці витрати понесені саме позивачем, які він зробив або мусив зробити для відновлення свого порушеного відповідачем права. Також, з наданої позивачем копії епікризу № 2067 не вбачається, що його захворювання стали наслідком ігнорування відповідачем норм Конституції і законів України стосовно прав позивача, як про це він зазначає в позовній заяві, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 1378,00 гривень моральної шкоди задоволенню не підлягають за необґрунтованістю.

Підсумовуючі наведене, суд дійшов висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобовязання Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне обєднання» здійснити підготовку проекту договору про користування електричною енергією побутовим споживачем згідно з Типовим договором про користування електричною енергією, відповідно вимог діючого законодавства з ОСОБА_1, в решті заявлених ОСОБА_1 позовних вимог слід відмовити.

Розподіл судових витрат проводиться згідно ст. 88 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» судові витрати покладаються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне обєднання» про захист прав споживача, визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне обєднання» (місце знаходження: Луганська область, місто Старобільськ, вулиця Горького, будинок 123, ідентифікаційний номер юридичної особи 31443937) здійснити підготовку проекту договору про користування електричною енергією побутовим споживачем згідно з Типовим договором про користування електричною енергією, відповідно вимог діючого законодавства з ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1).

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ш. Мирошникова