АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4770/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чудовська Марина Сергіївна про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 13 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. за реєстровим номером 6329.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26 липня 1991 року він зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_3 12 червня 1998 року у період шлюбу подружжям на підставі договору купівлі-продажу була придбана спірна квартира Незважаючи на те, що під час оформлення правочину покупцем за договором купівлі - продажу квартири була зазначена ОСОБА_3, вказана квартира належала подружжю на праві спільної сумісної власності. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 70 СК України позивач вважає, що йому належала ? частина спірної квартири і у такому разі відповідно до положень ст. 65 СК України відповідач ОСОБА_3 мала право розпоряджатися майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, тільки за взаємною згодою.

У листопаді 2014 року позивач випадково дізнався, що вказана квартира вже належить ОСОБА_4, на підставі договору дарування, укладеного його дружиною - ОСОБА_3

Відповідно до вимог Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина (чоловік) мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, якщо він був укладений другим із подружжя без її (його) згоди.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Позивач зазначив, що він не надавав згоди на відчуження належного йому на праві спільної сумісної власності вищевказаного майна, посилаючись на вищезазначені норми закону та положення ст. 369 ЦК України просив задовольнити його позовні вимоги. Також зазначив, що строк звернення до суду із вказаним позовом ним не пропущено, оскільки про оскаржуваний договір він дізнався лише у листопаді 2014 року, а відповідно до вимог статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та доводи наведені в їх обґрунтування, крім того зазначили, що у день вказаний у його нібито заяві про надання згоди на дарування, він був відсутній у м. Харкові, так як зранку 12 жовтня 2011 року поїхав на потязі до м. Києва у відрядження та повернувся додому лише пізно ввечері 13 жовтня 2011 року. Наміру на дарування квартири ОСОБА_4 не мав.

Відповідачі проти позову заперечували, вважали його безпідставним, а заявлені підстави позову - недоведеними.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10 червня 2016 року

позов ОСОБА_5 - задоволено. Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 13 жовтня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С., за реєстровим номером 6329 - недійсним, вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, стягнути понесені нею судові витрати з позивача, посилаючись на те, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, ухвалено з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

На обгрунтування скарги зазначила, що суд не звернув уваги на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана нею у 1998 році та подарована ОСОБА_3 13.10.2011 року її доньці ОСОБА_4 за нотаріально-посвідченою згодою ОСОБА_5, з яким ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі, відповідно до ч.2 ст.65 ЦК України. ОСОБА_4 прийняла у дарунок квартиру належним чином її зареєструвала та сплачувала комунальні послуги. Крім того позивач не надав до суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, відповідно до ст. 257 ЦК України, а районний суд вийшов поза межі позовної заяви стягнувши з відповідачів на користь позивача судові витрати.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, стягнути судові витрати з позивача, посилаючись на те, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, судом порушені процесуальні стадії розгляду справи.

На обґрунтування скарги зазначила, що згідно до наявних у справі доказів її мати ОСОБА_3 13.10.2011 року подарувала їй квартиру АДРЕСА_1 за нотаріально-посвідченою згодою ОСОБА_5, з яким її мати - ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі, відповідно до ч.2 ст.65 ЦК України. Позивачем не надано до суду жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. ОСОБА_5 не заявлено клопотання про призначення експертизи для спростування своєї нотаріальної згоди для укладення договору дарування, що є необхідним відповідно до п.17 Постанови пленуму Верховного Суду України №5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду».

Судова колегія, вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що вони підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого 12 червня 1998 року за реєстровим № 2-2806 Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстрована 30.11.1998 року у Державному комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № В-18913.

Вказана обставина не заперечувалася сторонами у справі, у зв'язку з цим, на підставі статті 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 26 липня 1991 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т.1, а.с.5).

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Враховуючи викладене, незважаючи на той факт, що спірна квартира була оформлена на ім'я ОСОБА_3, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що квартира була спільним майном подружжя. Зазначена обставина була відома і відповідачу ОСОБА_4

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено і ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За змістом оспорюваного договору дарувальник безоплатно передав у власність своїй доньці ОСОБА_4 зазначений об'єкт нерухомості, а ОСОБА_4 прийняла цей дарунок. Відповідно до пункту 5 зазначеного договору дарувальник відчужує вказану квартиру за заявою чоловіка ОСОБА_5 про згоду на дарування, від 13.10.2011 року, реєстровий № 6328 .

Частиною другою ст. 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого із подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У порядку забезпечення доказів, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. суду було надано завірену копію заяви датованої 13 жовтня 2011 року, за змістом якої ОСОБА_5 надав згоду дружині на дарування квартири ОСОБА_4.

Позивач оспорює факт підписання заяви 13 жовтня 2011 року.

Судом з метою усунення розбіжностей у поясненнях та наданих документах, сторонам неодноразово роз'яснювалися положення ст.10, 11 ЦПК України у тому числі і щодо сприяння здійсненню їхніх прав. Однак, ніхто із учасників судового розгляду із клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи до суду не звернувся.

За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 p. N 20/5 (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) нотаріально посвідчуванні правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса.

У ході розгляду справи встановлено, та не заперечується сторонами у справі, що приватний нотаріус Харківського міського нотаріальною округу Чудовська М.С. на час посвідчення правочину мала робоче місце за адресою: м. Харків, вул. Другої П'ятирічки буд. 18.

Згідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналогічна норма стосовно надання письмової нотаріально посвідченої згоди співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації викладена у ч. 2 ст. 369 ЦК України.

Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що ОСОБА_3, яка на той час була дружиною позивача і уклала договір щодо спільного майна, та контрагент за правочином відповідач ОСОБА_4 діяли недобросовісно, оскільки їм було відомо про те, що нерухоме майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що ОСОБА_3 укладаючи договір, не отримала згоди на це позивача, внаслідок чого спірний договір був укладений з порушенням передбаченого ст. 41 Конституції України права власності позивача.

При цьому районний суд не визнав нотаріально посвідчену заяву позивача ОСОБА_5 про свою згоду на укладення спірного договору дарування, оскільки вона була посвідчена не на спеціальному бланку нотаріальних документів, що порушує вимоги ст. 34 Закону України «Про нотаріат» і п. 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України за № 20/5 від 03.03.2004 року, внаслідок чого є не чинною. Суд на підставі довідки про проходження ОСОБА_5 13 жовтня 2011 року, в день укладення спірного договору, медичного обстеження у клініці в м. Києві, відміток у посвідченні про відрядження ОСОБА_5 про вибуття з міста Харкова 12 жовтня 2011 року, відміткою сервісного центру про проходження автомобілем позивача 12 жовтня 2011 року планового технічного огляду, вважав доведеним, що позивач не міг 13 жовтня 2011 року скласти заяву про надання згоди на відчуження спільної квартири, а надані відповідачами письмові докази, копія звернення від імені ОСОБА_5 від 13.10.2011 року на адресу Харківського міського голови, яка була зареєстрована 14.10.2011 року, відомості про використання ОСОБА_5 своєї кредитної картки у м. Харкові 13.10.2011 року, - відхилив, оскільки вони не є безспірними доказами перебування ОСОБА_5 13.10.2011 року у м. Харкові.

Однак при цьому суд припустився суперечливих висновків стосовно факту надання позивачем письмової заяви нотаріусу про свою згоду дружині, ОСОБА_3, на дарування на умовах на її розсуд ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1, придбаної ними в період шлюбу за спільні кошти, яка має підпис ОСОБА_5, справжність якого він не заперечував і не спростовував шляхом призначення судової експертизи, яка в таких випадках відповідно до ст.. 143 ЦПК України є обов'язковим засобом доказування, при наявності для цього процесуальної можливості (а.с. 64 т.1). При цьому районний суд помилився із застосуванням п. 5 вказаного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки згідно до вказаного пункту Порядку правило про вчинення нотаріальних дій із використанням спеціального бланку не стосується примірників документів, що залишаються у справах нотаріуса.

При цьому вищевказані докази, які районний суд поклав в обґрунтування висновків про відсутність позивача ОСОБА_5 13 жовтня 2011 року в день укладення спірного договору дарування та подання ним заяви про згоду дружині на дарування, не є безспірними доказами цього факту. З огляду на географічну близькість міст Харкова та Києва, з урахуванням реальної можливості як потягом так і автомобільним транспортом протягом одного дня дістатися з Харкова до Києва, що є загальновідомим фактом, який відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування, ці докази не можуть безспірно свідчити про відсутність ОСОБА_5 у нотаріуса зранку 13 жовтня 2011 року. Такі суперечності відповідно до вимог ст.. 213 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення суду підлягали усуненню шляхом дослідження судом оригіналів реєстрів про вчинення нотаріальних дій, в яких міститься документи про нотаріальне посвідчення спірного договору, заява ОСОБА_8 про згоду дружині на його вчинення та про отримання дарування, а також - реєстр для реєстрації вказаних нотаріальних дій, які за клопотанням нотаріуса були досліджені апеляційним судом в порядку ст.. 303 ЦПК України. В результаті апеляційним судом було встановлено, що 13 жовтня 2011 року, в день нотаріального посвідчення спірного договору дарування цієї квартири, заява позивача ОСОБА_5 про його згоду дружині на дарування квартири за його підписом ОСОБА_5 дійсно була зареєстрована в реєстрі під номером 6328. Позивач не надав до суду і в матеріалах справи відсутні безспірні належні і допустимі в розумінні ст.. 218 ЦК України письмові докази на спростування письмової заяви позивача ОСОБА_5 нотаріусу про згоду на укладення договору дарування, який у п. 5 містить положення про наявність такої згоди (а.с. 63).

При таких обставинах у районного суду не було заявлених у позові передбачених ст..ст. 203, 215 ЦК України підстав для його задоволення.

Таким чином, оскільки при недоведеності обставин про відсутність згоди позивача ОСОБА_5 на укладення його дружиною - відповідачем ОСОБА_3 договору дарування спільного майна подружжя, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи; районний суд порушив і неправильно застосував вказані норми цивільного процесуального і матеріального права, то з передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову, за недоведеністю заявлених в ньому підстав.

Відшкодування понесених відповідачами витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі по 269,96 грн. покладається на позивача відповідно до ст.. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 червня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 понесені у зв'язку з апеляційним розглядом справи судові витрати на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4, кожній - по 269 грн. 96 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: