Справа № 462/1524/15 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/319/16 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді Берези В.І., суддів: Крайник Н.П., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 22 червня 2015 року у справі за позовомОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа -Орган опіки і піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позовну заяву ОСОБА_4 задоволено. Вирішено в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів від 22 травня 2014 року, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 в розмірі 480 161,60 грн. , звернути стягнення, на користь ОСОБА_4, на предмет іпотеки за договором іпотеки від 22 травня 2014 року - на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 30,9 кв.м., що належить ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. Вирішено виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2., ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3., ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5. та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6. із квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з відповідачів судові витрати.

Рішення суду оскаржили відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просять рішення скасувати . Згідно ухвали судді апеляційного суду від 28 вересня 2015 року /а.с.148/ відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_5.

Апелянти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /а.с.142/ покликаються на те, що рішення є несправедливе та упереджене. Розмір боргу не є доведним. Суд не взяв до уваги спір за їхнім позовом про визнання недійсними договорів , які укладені внаслідок збігу важких обставин, не з»ясував повно та всебічно обставини справи. Суд обмежив їх у праві брати участь у судовому засіданні , ухвалив заочне рішення не надавши висловити свою позицію щодо захисту інтересів неповнолітніх дітей щодо яких постановлено про виселення.

Згідно зі ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою і звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки особи, які беруть участь у справі, не з`явились.

Перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, у відсутності сторін, які повідомлені про розгляд справи, однак в судове засідання не з»явились, апелянти неодноразово викликались та належним чином повідомлені про розгляд справи, однак без поважних причин жодного разу не з`явились, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст.214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення, серед іншого, суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи позов слід задовольнити чи у позові відмовити, як розподілити судові витрати.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦІІК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.05.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір позики грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_4 позичила ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 193600 грн., що еквівалентно 16000 доларів США, з кінцевим строком повернення до 22.05.2015 року. Даний договір є договором безпроцентної позики. Повернення коштів здійснюється частинами /а.с.5/.

Позивач належним чином виконала свої зобов'язання за договором шляхом надання грошових коштів в розмірі 193600 грн., що еквівалентно 16000 доларів США, що стверджується розпискою позичальників від 22.05.2014 року /а.с.10/.

З метою належного виконання зобов'язань за договором 22.05.2014 року з ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки згідно умов якого іпотекодавці з метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики грошових коштів передають в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1(однокімнатна). Вартість предмета іпотеки - 261.723 грн. /а.с.6-8/.

Задовольняючи позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житла, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконав умов договору позики, банком надіслано вимогу про звільнення іпотечного майна , така вимога відповідає ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», тому прийшов до висновку про те, що позивач має право у відповідності з вимогами ст.ст. 1, 3, 12, 38 Закону України «Про іпотеку», набути право звернення стягнення на предмет іпотеки і за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, а так як відповідачами не було виконано умов вимоги про звільнення житлової квартири протягом одного місяця з дня отримання такої вимоги, такі підлягають виселенню.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

У відповідності до ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до вимог ст.ст. 575, 589 ЦК України, іпотека є окремим видом застави. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як видно з матеріалів справи, в договорі позики визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, де вказано, що розмір позики становить 16 000 доларів США, тому суд першої інстанції вірно виходив з визначеної суми яка підлягає поверненню , виходячи з офіційного курсу долара США станом на день повернення боргу. На час пред'явлення позову до суду офіційний курс НБУ становив 100 доларів США - 3001,01 грн., відповідно сума боргу за договором позики підлягала стягненню в розмірі 480 161, 60грн.., відтак доводи апелянтів про недоведеність суми боргу на увагу не заслуговують ,оскільки сторона відповідача жодними доказами таку суму боргу не спростовує .

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги.

Частиною 1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі не виконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимоги іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Судом встановлено, що 18.02.2015 року позивач надіслала відповідачам повідомлення та вимогу про сплату заборгованості, та вимогу про усунення порушення /а.с.13, 14 та інші вимоги в матеріалах справи.

Відповідно до п.5.1 договору іпотеки іплотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання в цілому або в тій чи іншій його частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов'язань за цим договором або будь-яких гарантій та заперечень, наданих іпотекодавцями іпотеко держателю за цим договором.

Згідно з положеннями п.3.3.4 Договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов'язання (або тієї чи іншої його частини) воно не буде виконано.

Відповідно до п. 4.4 Договору іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання в цілому або в тій чи іншій його частині іпотекодержатель має право реалізувати своє право іпотеки та звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим Договором.

Згідно з положеннями п. 5.3 Договору іпотеки звернення стягнення відбувається, зокрема, і на підставі рішення суду.

Пунктом 5.4 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.5.3 цього договору /а.с.7/.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч.1 ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки , що відповідає вищенаведеним нормам закону, однак вирішуючи вимогу про виселення не дослідив належним чином статус осіб які проживають у квартирі що є предметом іпотеки , та залишив поза увагою те, що у такій проживає неповнолітня дитина та член сім»ї наймача, який відношення до договору позики та іпотеки не має, такий у квартирі зареєстрований до укладення зазначених договорів та виселенням порушуються його житлові права як і неповнолітньої дитини на користування цим житлом та проживанням у такому.

Так, відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за вийнятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч.3 ст.109 ЖК України.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення,що були придбані ними за рахунок кредиту(позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено у рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст..40 цього Закону, так і норма ст.. 109 ЖК УРСР.

Як видно з матеріалів справи, договір позики укладено від імені лише ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, зазначені особи є власниками по 1/3 кожен квартири - майна переданого в іпотеку в забезпечення вимог за договором позики . Договір позики як і іпотеки укладено 22.05.2014 року, однак як видно з довідки про реєстрацію за місцем проживання /а.с.11/, у такій позичальники, відповідачі проживають та зареєстровані з 2008 року, разом з тим відповідач ОСОБА_6 зареєстрований у квартирі та проживає у такій з 2012 року, малолітня ОСОБА_7 2009 року народження проживає у квартирі разом з матір»ю- ОСОБА_3, дитина є інвалідом з дитинства , мати її опікуном /а.с.103/.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та прийняв рішення про виселення членів сім`ї власника - чоловіка та онуки (доньки), про інше наявне житло таких матеріали справи доказів не містять, окрім того, як видно з вимоги про виселення, надісланої відповідачам, у такій зазначено і законного представника ОСОБА_7, а отже у квартирі хоч і не була зареєстрованою на час укладення договору іпотеки, проте проживала малолітня дитина.

Таким чином, малолітня дитина проживала у зазначеній квартирі як на час укладення договорів позики та іпотеки, так і на час звернення з вимогою про виселення, на що не звернув уваги суд першої інстанції при винесенні рішення про виселення відповідачів з житла.

Враховуючи наведене, рішення суду як таке, що у повній мірі не відповідає вимогам матеріального закону й дійсним обставинам справи, відповідно до вимог ч.1 ст.309 ЦПК України залишатися в законній силі не може й підлягає скасуванню в частині вирішених вимог про виселення, в решті вирішених вимог рішення слід залишити без змін.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 червня 2015 року скасувати в частині вирішеної вимоги про виселення з житла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, а саме із квартири АДРЕСА_1 та у цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимоги про виселення зазначених осіб із цієї квартири.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскарженим в касаційному порядку протягом двадцяти днів подачею касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Крайник Н.П.

Штефаніца Ю.Г.