АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Антонова Н.В.
№ 22-ц/796/9236/2016 Доповідач: Шебуєва В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 три відсотки річних за користування коштами за договором позики від 31 січня 2014 року та за договором позики від 10 червня 2014 року за період з 17 грудня 2014 року по 18 січня 2016 року у розмірі 2573,51 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 551,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 47 023,90 грн. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що 31 січня 2014 року та 10 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договори позики, відповідно до яких ОСОБА_3 отримав у позику кошти в сумі 4000 доларів США строком повернення до 28 лютого 2014 року та 1000 доларів США строком повернення до 01 липня 2014 року. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року з відповідача на користь позивача було стягнуто 63 095,62 грн. заборгованості за договором позики від 31 січня 2014 року, 15 773,39 грн. заборгованості за договором позики від 10 червня 2014 року. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони у вищевказаних договорах позики визначили грошовий еквівалент зобов'язання в доларах США, тому сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Станом на 18 січня 2016 року відповідачем не були виконані зобов'язання за вищевказаними договорами позики, кошти останнім були сплачені лише 01 лютого 2016 року. Суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення збитків та неправильно обрахував суму трьох процентів річних, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_2, оскільки права та обов'язки сторін виникли саме з договорів позики, а не з рішення суду.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

ОСОБА_3 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у позику від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, еквівалентному 4 000 доларів США строком повернення до 28 лютого 2014 року. 10 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав у позику від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, еквівалентному 1 000 доларів США строком повернення до 01 липня 2014 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року, яке набрало законної сили 02 березня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 63 095,62 грн. заборгованості за договором позики від 31 січня 2014 року, 15 773, 39 грн. заборгованості за договором позики від 10 червня 2014 року, 1 514,29 грн. трьох процентів річних за договором позики від 31 січня 2014 року, 220,40 грн. трьох процентів річних за договором позики від 10 червня 2014 року та 806,04 грн. судового збору (а. с. 42-44).

На підставі вказаного рішення 26 березня 2015 року Голосіївським районним судом м.Києва ОСОБА_2 виданий виконавчий лист, який був пред'явлений до виконання до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві. 01 квітня 2015 року державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа (а. с. 9-12).

18 січня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року з ОСОБА_3 було стягнуто борг за договорами позики з визначенням еквіваленту 5000 доларів США в національній валюті. На день звернення до суду курс долара США значно зріс, а тому вона понесла збитки. Станом на 18 січня 2016 року заборгованість ОСОБА_3 за вищевказаними договорами позики складає 121 914,81 грн. (5000 доларів США * 24.382961 (курс гривні до долара США, встановлений НБУ станом на 18 січня 2016 року). Оскільки рішенням суду від 20 січня 2015 року за вказаними договорами позики було стягнуто 78 869,01 грн., різниця цих сум в розмірі 43 045,8 грн. є збитками, які підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 22 ЦК України. Розрахунок трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України був здійснений на час подання позову, а саме 17 грудня 2014 року. Відповідач продовжує користуватися грошовими коштами. ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_3 додатково ще суму трьох процентів річних за період з 17 грудня 2014 року по 18 січня 2016 року в сумі 3978,10 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 три відсотки річних за користування коштами за договором позики від 31 січня 2014 року та за договором позики від 10 червня 2014 року за період з 17 грудня 2014 року по 18 січня 2016 року у розмірі 2573,51 грн.

Повністю з рішенням суду колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною 2 вказаної статті під збитками визначено:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Як встановлено судом, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року вже було стягнуто борг за договорами позики від 31 січня 2014 року та від 10 червня 2014 року, із визначенням еквіваленту позики в національній валюті, виходячи з курсу валют станом на 17 грудня 2014 року: 63 095,62 грн. та 15 773, 39 грн. відповідно.

Вказане рішення було виконане ОСОБА_3 01 лютого 2016 року (а. с. 57).

Різниця в курсі валют, який існував станом на 17 грудня 2014 року та станом на 18 січня 2016 року, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, а тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення збитків.

Разом з тим, суд першої інстанції неправильно обрахував суму трьох процентів річних, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на підставі ст. 625 ЦК України. Сума трьох процентів річних була обрахована судом виходячи із суми боргу, що була визначена в резолютивній частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року - 78869,01 грн.

Разом з тим, ст. 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами і було визначено умовами укладеного договору. Рішення суду не є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до змісту договорів позики від 31 січня 2014 року та від 10 червня 2014 року зобов'язання щодо повернення суми позики було визначено в гривневому еквіваленті до іноземної валюти, тому, і сума трьох процентів річних також має бути розрахована в гривневому еквіваленті.

Враховуючи викладене, сума трьох процентів річних за прострочку виконання зобов'язань за договорами позики за період з 17 грудня 2014 року по 18 січня 2016 року становить 3978,10 грн. (5000 доларів США х 24,382961 (курс долара США станом на 18 січня 2016 року) х 3% / 365 х 397 (кількість днів прострочки )).

Таким чином, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року підлягає зміні в частині визначення суми трьох процентів річних за прострочку виконання зобов'язань за договорами позики.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року змінити в частині визначення суми трьох процентів річних за прострочку виконання зобов'язань за договорами позики, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 три проценти річних за прострочку виконання зобов'язань за договорами позики від 31 січня 2014 року та від 10 червня 2014 року за період з 17 грудня 2014 року по 18 січня 2016 року в сумі 3978,10 грн.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді