АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 754/4564/14-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Клочко І.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3306/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Семенюк Т.А.

при секретарі - Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у березні 2014 року.

Зазначав, що 23.04.2011 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого він позичив відповідачу грошові кошти в сумі 4 300,00 доларів США та 1 000,00 грн. При цьому сторони домовилися, що ОСОБА_2 поверне грошові кошти в сумі 4 500 доларів США 20.05.2011 року. У зв'язку з тим, що відповідач ухиляється від повернення грошових коштів, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь 102 774,59 грн., з яких 44 630,10 грн. заборгованість по зобов'язанням, 32 991,45 грн. втрати від інфляції, 5 718,77 грн. відсотки за користування коштами, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань 19 434,27 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 23.04.2011 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 4 300,00 доларів США та 1 000,00 грн. та зобов'язався повернути грошові кошти в сумі 4 500,00 доларів США 20.05.2011 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою за підписом відповідача.

При цьому сторони домовились, що 4 300,00 доларів США та 1 000,00 грн. дорівнює 4 500,00 доларів США, а тому саме зазначену суму відповідач зобов'язався повернути у визначений в розписці строк.

Отримані за договором позики грошові кошти в сумі 4 500,00 доларів США ОСОБА_2 ні у встановлений в договорі позики строк, ні в подальшому в добровільному порядку не повернув, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача про стягнення боргу, трьох відсотків річних, інфляційних витрат на підставі ст. 625 ЦК України та пені.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновків про обґрунтованість позовних вимог та наявності правових підстав для їх задоволення.

Натомість колегія суддів не може повною мірою погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стаття 1047 ЦК України встановлює письмову форму для договору позики, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Як роз'яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, така іноземна грошова валюта переводиться в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Оскільки факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики від 23.04.2011 року достовірно встановлено, то суд першої інстанції прийшов до правильних висновків щодо наявності правових підстав для стягнення з останнього на користь позивача 44 630,10 грн. суми боргу, яка дорівнює 4 500,00 доларів США за курсом встановленим НБУ станом на 20.03.2014 року - 991,78 грн. за 100,00 доларів США., та трьох відсотків річних в розмірі 5 718,77 грн., на підставі ст. 625 ЦК України.

Проте суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат в сумі 32 991,45 грн. та пені в сумі 19 434,27 грн. з огляду на наступне.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України, визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до положень ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Звертаючись до суду позивач просив стягнути з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 28.08.2014 року по 25.08.2015 року, у відповідності до вимог ст. 258 ЦК України.

Колегія суддів враховує, що ст.1048 ЦК України не регулює питання застосування фінансових санкцій, а передбачає стягнення відсотків за користування грошовими коштами, що не є санкцією за невиконання грошового зобов»язання.

Умовами укладеного між сторонами договору не передбачено стягнення грошових коштів в якості неустойки (пені) у разі порушення грошового зобов»язання .

При цьому, як вбачається із змісту позовної заяви, звертаючись до суду позивач просив стягнути саме пеню за невиконання грошового зобов»язання, а не відсотки за користування грошовими коштами, відтак, вирішуючи питання в цій частині, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Крім того, положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», передбачено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Відтак, оскільки сторонами визначено суму позики в іноземній валюті, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 50 348,87 грн., з яких 44 630,10 грн. сума позики та 5 718,77 грн. три відсотки річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду позивач однією з вимог зазначав розірвання договору позики від 23.04.2011 року, укладеного між сторонами.

Натомість, скориставшись правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України, ОСОБА_3 подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача на його користь 102 774,59 грн.

Відповідно до ст.11,12 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд та вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що розглянувши позовну вимогу про розірвання договору позики, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, що є порушенням вимог ст. 11 ЦПК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що наявна в матеріалах справи розписка від 23.04.2011 року, не є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення між сторонами договору позики.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Враховуючи, що з наявної матеріалах справи розписки від 23.04.2011 року, вбачається факт отримання відповідачем коштів та умови їх повернення, доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрнутованими.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Заперечуючи в ході розгляду справи про факт підписання вищезазначеної розписки, відповідачем, всупереч вимогам ст. 10,60 ЦПК України, не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини.

Колегія суддів також враховує, що клопотання про призначення судової експертизи відповідачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не заявлялось.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо пропущення позивачем строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Враховуючи, що згідно розписки від 23.04.2011 року строком виконання зобов'язань є 20.05.2011 року, а з даним позовом ОСОБА_3 звернулась в березні 2014 року, відсутні підстави вважати строк позовної давності пропущеним.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині розірвання укладеного договору скасуванню, а в частині стягнення грошових коштів змін, шляхом зменшення суми, що підлягає стягненню з 102 774,59 грн. до 50 348,87 грн.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З урахуванням викладеного з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 503,48 грн.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року в частині розірвання договору позики, укладеного 23 квітня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який оформлений у вигляді розписки - скасувати.

Зазначене рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів за наданою розпискою про отримання позики від 23 квітня 2011 року змінити, шляхом зменшення суми яка підлягає стягненню з 102 774,59 грн. до 50 348,87 грн.

Зазначене рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 в дохід держави судового збору змінити, шляхом зменшення суми яка підлягає стягненню з 1 027,75 грн. до 503,48 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: