У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., Парінової І.К., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Державної реєстраційної служби України про визнання іпотеки припиненою, зняття заборони та скасування обтяження, виключення записів з реєстрів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 2 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 січня 2006 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого він позичив у ОСОБА_5 353 500 грн, що було еквівалентно 70 000 доларів США. У забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між ними було укладено іпотечний договір від 25 січня 2006 року № 109, предметом якого є належний йому житловий будинок АДРЕСА_1. Дані договори були нотаріально посвідченні та зареєстровані в реєстрі правочинів. Також приватним нотаріусом було внесено відповідні записи в Державний реєстр іпотек та Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

У п. 16 іпотечного договору сторони визначили, що його дія припиняється на підставах, визначених ст. 17 Закону України «Про іпотеку», а саме: в разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Пунктом 6 договору позики передбачено, що борг вважатиметься повернутим, коли ОСОБА_5 видасть йому власноручно написану розписку про отримання від нього коштів за договором позики. 17 жовтня 2009 року він повернув ОСОБА_5 410 000 грн, що було еквівалентно 50 000 доларів США, про що останній видав розписку та 25 серпня 2010 року він повернув ОСОБА_5 ще 96000 грн., що було еквівалентно 12 000 доларів США, про що він також видав йому розписку та зробив відповідну відмітку у договорі позики. У зв'язку з тим, що він повністю не розрахувався з позичальником (не доплатив 8 000 доларів США) ОСОБА_5 звернувся до Ладижинського міського суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21 липня 2011 року, позов задоволено частково і встановлено, що згідно договору позики від 25 січня 2006 року він повернув ОСОБА_5 грошові кошти у сумі еквівалентній 62 000 доларів США, а в рахунок решти суми заборгованості, яка станом на 25 січня 2006 року становила 491 934 грн 62 коп. - звернуто стягнення на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 у межах цієї суми.

8 серпня 2011 року Ладижинським міським судом Вінницької області було видано відповідний виконавчий лист № 2-37, за яким відділом державної виконавчої служби по м. Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції (далі - ВДВС по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ) було відкрито виконавче провадження (ВП № 28508050). Кошти ОСОБА_5 ним були повернуті у повному обсязі, у зв'язку з чим він звернувся до ВДВС по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ з власноручно написаною заявою про закінчення виконавчого провадження, тим самим визнаючи факт повернення коштів. Виконавче провадження було закінчено у зв'язку із фактичним виконанням рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 31 березня 2011 року.

Позивач вважав, що зобов'язання за договором позики від 25 січня 2006 року ним виконано у повному обсязі; заборгованість перед відповідачем погашена, у зв'язку з цим і припинив дію іпотечний договір.

Уточнивши свої позовні вимоги ОСОБА_4 просив визнати припиненим з 6 вересня 2013 року іпотечний договір від 25 січня 2006 року житлового будинку АДРЕСА_1, зареєстрований в реєстрі за № 109; припинити обтяження та зняти заборону на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1, накладену при посвідченні іпотечного договору № 109 від 25 січня 2006 року; зобов'язати Державну реєстраційну службу України виключити з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 2816876 та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з обтяжень запис за реєстраційним номером 7541961 про обтяження іпотекою житлового будинку АДРЕСА_1; зобов'язати Державну реєстраційну службу України виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 2816892 та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з обтяжень запис за реєстраційним номером 7542028 про заборону на нерухоме майно на об'єкт обтяження - будинок АДРЕСА_1

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 2 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про задоволення його позову.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суди правильно виходили із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що 25 січня 2006 року між ОСОБА_5 (позикодавцем) та ОСОБА_4 (позичальником) було укладено договір позики (а. с. 9-10, т. 1), відповідно до умов якого останній позичив у ОСОБА_5 353 500 грн, що було еквівалентно 70 000 доларів США. У п. 2 (б) цього договору сторони обумовили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 25 січня 2009 року. При цьому відповідно до п. 6 договору, єдиним доказом повернення боргу є розписка позичальника про одержання коштів, за відсутності якої борг вважається таким, що не повернутий.

У забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між ними було укладено іпотечний договір від 25 січня 2006 року № 109, предметом якого є належний позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 11, т. 1).

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31 березня 2011 року (а. с. 19 - 22, т. 1), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21 липня 2011 року (а. с. 23-25, т. 1), позов ОСОБА_5 задоволено частково. Звернуто стягнення на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 25 січня 2006 року у розмірі 491 934 грн 62 коп.

Вказане рішення суду звернуто до примусового виконання і 1 вересня 2011 року державним виконавцем ВДВС по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 28508050 (а. с. 150, т. 1).

6 вересня 2013 року державним виконавцем ВДВС по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ на підставі заяви стягувача ОСОБА_5 (а. с. 26, т. 1) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а. с. 27, т. 1).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 і підставою виникнення та реєстрації права власності є іпотечний договір від 25 січня 2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 109.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року (а. с. 242-245, т. 1), залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року (а. с. 236 - 240, т. 1) та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 серпня 2015 року, встановлено, що прийняте державним реєстратором рішення щодо реєстрації за ОСОБА_5 права власності на житловий будинок є правомірним.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та належним чином перевіривши підставність заявленого позову, дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених ОСОБА_4 позовних вимог. При цьому суди належним чином перевірили доводи позивача, якими він обґрунтовував заявлений позов, а саме те, що звертаючись до суду із вимогою про визнання іпотеки припиненою, ОСОБА_4 посилався на те, що ним виконано основне зобов'язання згідно умов договору позики грошей від 25 січня 2006 року, при цьому послався на заяву ОСОБА_5 про закінчення виконавчого провадження та винесену на підставі даної заяви постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 6 вересня 2013 року. Однак суди обґрунтовано визнали ці доводи позивача необґрунтованими, оскільки судами достовірно було встановлено факт того, що повне виконання вищевказаного судового рішення не відбулося. Про це, зокрема, свідчить постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2015 року, яка набула законної сили.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 2 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук І.К. Парінова
О.В. Попович

Колегія суддів: