Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/9819/15-ц Головуючий у 1-й інст. Лешко С. М.
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Жигановської О.С.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача борг в сумі 70 000,00 грн. та понесені судові витрати. В обгрунтування своїх вимог зазначила, що 05.09.2013 року вона дала в борг ОСОБА_4 (ОСОБА_3.) грошові кошти в розмірі 70 000 грн. на строк до 05.09.2014 року, що засвідчено розпискою про отримання цих коштів. На її прохання повернути борг, відповідач кошти не повернула.

В свою чергу, ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати договір позики недійсним. В обґрунтування зазначила, що в дійсності ніяких коштів у ОСОБА_2 вона не позичала і від останньої не отримувала, а розписку написала під тиском свого колишнього чоловіка для добровільного вирішення спору про поділ майна. Посилаючись на ст.ст.231, 1051 ЦК України просила визнати договір недійсним.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено за безпідставністю. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним задоволено. Визнано договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі розписки від 05.09.2013 року недійсним. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 243,60 грн. понесених судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення її позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічного позову. На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції грунтується на припущеннях, а твердження суду щодо того, що розписка була написана під примусом колишнього чоловіка відповідачки з метою відшкодування на його користь частки у спільному майні подружжя є взагалі безпідставним, оскільки ОСОБА_5, який помер у 2015 році, не звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя. До того ж ОСОБА_3 не доведено, що розписка, яку вона нібито писала під тиском свого колишнього чоловіка є тією ж розпискою на підставі якої ОСОБА_2 звернулася з позовом до суду.

Позивач ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги і пояснила, що раніше вона також неодноразово надавала у борг відповідачу кошти, як дружині брата, без будь-яких розписок, для ведення бізнесу. У 2013 році її брат та відповідач вирішили розірвати шлюб, а тому вона попросила написати розписку. Стосунки на той час у них були нормальні, оскільки до своєї смерті брат вважав, що вони помиряться, а тому вона не вимагала ці кошти при його житті. При передачі грошей і написанні розписки у магазині відповідача інших осіб не було.

Відповідач ОСОБА_3 заперечує у задоволенні скарги з підстав, заявлених у зустрічній заяві, та зазначила, що кошти вона сплатила чоловіку при житті.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що остання підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що згідно показів свідків 05.09.2013 року ОСОБА_3 не отримувала від ОСОБА_2 грошових коштів в борг, а розписка була написана нею під примусом ОСОБА_5, який на той час був її чоловіком та маючи намір розлучитися з останньою, вимагав від своєї дружини відшкодування вартості частки, яка належить йому у спільному майні подружжя шляхом написання відповідної розписки на ім'я своєї сестри ОСОБА_6 Крім того, суд вважав сумнівним передачу грошей сестрою чоловіка, з яким розривається шлюб.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15.

У справі, яка переглядається, з розписки, складеної 05 вересня 2013 року, вбачається, що в цей же день ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 70000 грн., які зобов'язується повернути до 05 вересня 2014 року.

Зазначена розписка свідчить про отримання відповідачем коштів у борг з умовою їх повернення через один рік, тобто засвідчує укладення договору позики.

Згідно із ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ст.231 ЦК України).

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно дог ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, при наявності договору позики, саме позивач зобов'язаний довести, що грошові кошти за договором не передавались, чи передавались для інших цілей, але ці обставини мають бути підтверджені доказами, які відповідають вимогам ст. ст. 57-59 ЦПК України.

Судом в основу рішення на підтвердження насильницьких дії покладено показання свідків ОСОБА_7, яка є дочкою ОСОБА_3, та ОСОБА_8

ОСОБА_7 пояснила, що бачила як її батько у магазині сварився на матір, вчиняв фізичне насильство, змушував написати розписку, що вона і зробила. Інший свідок бачила, що ОСОБА_5 стояв знервований біля позивача, а остання щось написала на аркуші, який він забрав.

Згідно із вимогами ст.ст.11, 60 ЦПК України позивач повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України).

Сумнів суду щодо можливості надання позики сестрою чоловіка, з яким відбувається процес розірвання шлюбу, є лише припущенням.

Також, колегія суддів вважає, що показання вищевказаних свідків не є належними доказами на підтвердження фізичного чи психічного тиску з боку ОСОБА_5 саме при укладенні між сторонами у справі договору позики від 05.09.2013 року, оскільки вони містять суперечності та не є беззаперечним доказом того, що під час спору між подружжям щодо спільного майна (з пояснень відповідача) свідки були присутні при написанні оспорюваної розписки, а не будь-якої іншої.

Так, свідок ОСОБА_7 зазначила, що розписка писалася під диктовку батька, а свідок ОСОБА_8 вказала, що тексту розписки вона не бачила, оскільки відповідач переписувала текст з іншого папірця.

До правоохоронних органів ОСОБА_3 із заявою про вчинення насильницьких дій звернулася лише через 1,5 роки та після пред'явлення до неї позову про стягнення коштів, згодом відмовившись від подальшої перевірки вказаного факту.

Враховуючи те, що ОСОБА_3, знаючи про складену нею розписку, тривалий час не вчиняла будь-яких дій по її спростуванню, а навпаки, з її пояснень сплачувала борг колишньому чоловіку, неможливо зробити однозначний висновок про взаємозв'язок між розпискою від 05.09.2013 року та подіями, описаними свідками.

Згідно із ст.143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України апеляційним судом роз'яснено ОСОБА_3 право на призначення судової експертизи для підтвердження її доводів (чи була написана розписка під диктовку, чи виконаний вказаний текст під впливом якихось збиваючих факторів (у тому числі хвилювання) або у звичайних умовах, у якому психологічному стані перебувала при цьому ОСОБА_3.) та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, однак остання відмовилася від проведення експертизи.

З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу, їх взаємозв'язок, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність ОСОБА_3 насильницьких дій відносно неї при укладенні договору позики від 05.09.2013 року та його безгрошовість.

Не підтверджено нею належними доказами доводи щодо сплати коштів по зазначеній розписці, оскільки її оригінал знаходився у кредитора, яка надала її суду для долучення до матеріалів справи.

Враховуючи викладене, є недоведеними обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а висновок суду першої інстанції про вчинення правочину між сторонами 05.09.2013 року під фізичним або психічним тиском не відповідає обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового - про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 70 000,00 грн. та понесені судові витрати в розмірі 2 005,92 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: