ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/727/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі СЕМЕНЧЕНКО Я.А.

за участю

представник позивача не з'явився;

відповідача ОСОБА_1;

представника відповідача Яковлєва І.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання відсутності правовідносин, помилкового зарахування коштів та зобов'язання їх повернути

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Дельта Банк», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_1) про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2607/0708/71-440, відповідно до умов якого Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 95 000,00 доларів США на строк з 15.07.2008 р. по 15.07.2038 р. включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а Позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором 15 липня 2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем був укладений іпотечний договір №2706/0708/71-440-Z-1. 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до позивача переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі і відповідача. Банк виконав свої зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі та відповідно до п. 1.1 Кредитного договору надав кредитні кошти відповідачу. Проте, відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість в сумі 1 868 821,23 грн., у зв'язку з чим позивач просить в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, однокімнатну квартиру під номером 147, яка знаходиться у м. Києві, пр-т Григоренка Петра, буд. 20А шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на зазначене майно.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання відсутності правовідносин, помилкового зарахування коштів та зобов'язання їх повернути, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору від 15 липня 2008 року між ним та ЗАТ «Сведбанк» було досягнуто згоди, що погашення кредиту по кредиту здійснюється через касу ПАТ «Сведбанк» на позичковий рахунок НОМЕР_3 Погашення процентів по кредиту здійснюється на рахунок нарахованих відсотків НОМЕР_1. В лютому 2012 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист від ПАТ «Сведбанк» в якому зазначалося про зміну реквізитів з приводу оплати кредиту та процентів по кредиту у зв'язку із зміною внутрішніх інструкцій ПАТ «Сведбанк». Таким чином з червня 2012 року по вересень 2015 року сплачував кошти за кредит та проценти по кредиту по новим рахункам, а тому вважав, що сплачує кошти по сплаті кредиту та процентів за користування кредитом виключно ПАТ «Сведбанк». Про обставину, що право вимоги по кредитному договору від 15 липня 2008 року перейшло до ПАТ «Дельта Банк» довідався тільки з даного позову. Вважає, що право вимоги по договорам має виключно ПАТ «Сведбанк», ніяких правовідносин між відповідачем та ПАТ «Дельта Банк» не має. Кошти, які були сплачені ОСОБА_1 по рахунку НОМЕР_2 є помилково зараховані. Ніяких додаткових угод до кредитного договору від 15 липня 2008 року про зміну реквізитів по оплаті коштів за користування кредитом та сплати процентів по кредиту ОСОБА_1 не підписував. Також послався на те, що ПАТ «Сведбанк» припинив свою фінансову діяльність на території України у зв'язку з припиненням його державної реєстрації 22.06.2010 року, а відтак перехід права вимоги від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» у травні 2012 року не міг відбутися. За наслідком наведеного позивач за зустрічним позовом просив визнати відсутність правовідносин між ним та ПАТ «Дельта Банк» по кредитному договору № 2706/0708/71-440 від 15.07.2008 р. та по іпотечному договору № 2706/0708/71-440-Z-1 від 15.07.2008 р. Також просив визнати помилково зараховані кошти у сумі 24 901,23 доларів США на рахунок НОМЕР_2 до ПАТ «Дельта Банк» та зобов'язати останнього повернути йому кошти у сумі 24 901,23 доларів США.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до розгляду в одному провадженні з позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У відбувшихся судових засіданнях представник позивача позовні вимоги за первісним позовом підтримав, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, проти зустрічного позову заперечував. Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 проти первісного позову заперечували, просили у його задоволені відмовити, зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

15 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2607/0708/71-440 (далі по тексту - Кредитний договір) (т. І а.с. 8 - 21).

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 95 000,00 доларів США на строк з 15.07.2008 р. по 15.07.2038 р. включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а Позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,4% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором 15 липня 2008 р. між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем був укладений іпотечний договір №2706/0708/71-440-Z-1 (далі по тексту - Іпотечний договір) (т. І а.с. 22 - 25).

Відповідно до п. 2 Іпотечного договору на забезпечення виконання основного зобов'язання Іпотекодавець (відповідач) передає в іпотеку Іпотекодержавтелю (Банк) належне йому на праві власності майно: однокімнатну квартиру під номером 147, яка знаходиться у м. Києві, по пр-ту Григоренка Петра, буд. 20А.

За правилами ст. 526 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Банк виконав свої зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі та відповідно до п. 1.1. Кредитного договору надав кредитні кошти відповідачу.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (т. І а.с. 109 - 110), відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до позивача переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимог і за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частина 2 вказаної норми цивільного права серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків на першому місці зазначає договір та інші правочини.

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює обов'язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Банк виконав свої зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі та відповідно до п. 1.1. Кредитного договору надав кредитні кошти відповідачу.

Проте, Позичальником взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитними коштами не виконано належним чином, про що повідомлявся Банком із застереженням, що у разі невиконання Позичальником умов договору, Банк буде вимушений захищати свої майнові права шляхом позасудового врегулювання спору або зверненням до суду з вимогою про звернення стягнення на майно на загальну суму заборгованості за Кредитним договором, яка на 07.07.2015 р. становить 85 127,55 доларів США та 58 507,52 грн. (копія листа за Вих. № 31.4-08/2969/15 від 14.07.2015 р., а також копія реєстру про відправку) (т. І а.с. 29, 30). Однак, відповідач не здійснив погашення кредитної заборгованості.

Станом на 07 липня 2015 року загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 1 868 821,23 грн., з яких: тіло кредиту - 1 622 532,86 грн.; відсотки - 187 780,85 грн.; пеня - 55121,81 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 980,10 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 2 405,61 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (т. І а.с. 111 - 112).

Згідно ст. 572 Цивільного кодексу України, ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» кредитор (Іпотекодержатель, Заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (Іпотекодавець, Заставодавець) забезпеченого заставою (Іпотекою) зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним пов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Водночас, відповідно до п. 11. Іпотечного договору Іпотекодержтель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також і інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та договором іпотеки, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання.

Пунктом 12 Іпотечного договору звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем: 12.1. За рішенням суду; 12.2. У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; 12.3. Згідно з застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладеним в пп.12.3.1, зокрема шляхом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки повинно відбуватися в позасудовому порядку, на підставі погодженого застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо іпотекодавець не визнає чи оспорює факт набуття права власності іпотекодержателем в позасудовому порядку, таке право може стати предметом судового захисту.

В той же час, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення, як це передбачено укладеним між сторонами договором, відбувається в порядку, визначеному ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

За правилами даної статті, звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не передбачає визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, а забезпечує можливість останнього задовольнити свої вимоги за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки певним шляхом.

Як встановлено вище, пунктом 12.3 Іпотечного договору сторони досягли згоди, що згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

При цьому, під час розгляду справи судом не встановлено наявність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а представником позивача таких доказів не надано.

Таким чином, за встановлених судом обставин вимоги позивача за первісним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому не можуть бути задоволені.

Стосовно зустрічних позовних вимог про визнання відсутності правовідносин по кредитному та іпотечному договорам, визнання помилково зарахованих коштів та зобов'язання їх повернення, суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні з наступних підстав.

Статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

А відповідно до приписів ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» встановлено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Оцінюючи подані позивачем за зустрічним позовом докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини та враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за цим позовом, оскільки заявлені доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, натомість спростовуються встановленими вище обставинами.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.