Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_3 про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки

за касаційною скаргою Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області на заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року Дніпродзержинська міська Рада Дніпропетровської області звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки, посилаючись на те, що 10 квітня 2007 року між Дніпродзержинською міською радою та ОСОБА_3 був укладений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого відповідачу було надано у користування земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Петровського, № 2 для розміщення автозаправної станції, строком до 15 березня 2008 року. Додатковою угодою від 15 серпня 2008 року строк оренди продовжувався до 27 червня 2011 року.

Після спливу вказаного строку відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою, однак договір оренди не поновлює, плату за користування земельною ділянкою до місцевого бюджету не вносить.

Враховуючи, що на спірній земельній ділянці знаходиться належний відповідачу об'єкт нерухомого майна і ОСОБА_3 до теперішнього часу користується вказаною земельною ділянкою без належного правовстановлюючого документа, позивач просив суд на підставі ст.152 ЗК України усунути порушення шляхом визнання укладеним договору оренди земельної ділянки.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Дніпродзержинська міська рада Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 10 квітня 2007 року між Дніпродзержинською міською радою та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого, відповідачу надано у користування строком до 15 березня 2008 року земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Петровського, № 2, для розміщення автозаправної станції.

15 серпня 2008 року між Дніпродзержинською міською радою та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду, за умовами якої продовжено термін дії договору оренди землі до 27 червня 2011 року.

Згідно п. 3.1 додаткової угоди, після закінчення строку дії вказаного договору, орендар має переважне право на поновлення вказаного договору на новий строк.

За п.3.2 Договору у разі, якщо орендар бажає продовжити строк дії договору, то він повинен не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити дію договору.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідач ОСОБА_3 є власником автозаправної станції по вул. Петровського, 2 у м. Дніпродзержинську, що розташована на спірній земельній ділянці.

02 липня 2012 року позивач повідомив відповідача щодо здійснення ним 17 липня 2012 року обстеження спірної земельної ділянки, та зазначив, що використання відповідачем земельної ділянки відбувається без продовження договору оренди земельної ділянки з порушенням ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Листом від 03 жовтня 2012 року позивач направив на адресу відповідача три проекти договору оренди земельної ділянки та відповідним чином запропонував відповідачу укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки. Вказаний лист залишено без відповіді, що стало підставою звернення із позовом, який розглядається.

Відмовляючи Дніпродзержинській міській раді Дніпропетровської області до ОСОБА_3 про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є належним способом захисту прав на земельні ділянки.

Колегія суддів погоджується із такими висновками.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивачата чи підлягають вони захисту в обраний ним спосіб.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

За змістом ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами

аукціону.

Згідно ч. 1 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Наведені нормативні акти не передбачають примусу до укладення договору про продовження оренди земельної ділянки, коли закінчується строк попереднього договору.

Висновок судів про те, що права позивача у обраний спосіб не захищаються, є правильним.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, ухвалені у справі судові рішення залишаються без змін відповідно до ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області відхилити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко