Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1323/15-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 46 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання Ковальській Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 24 березня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до свого сина ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, обґрунтовуючи його тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими спорудами, розташованих по АДРЕСА_1 у якому як квартиронаймач зареєстрований відповідач. Оскільки ОСОБА_3 з 1996 року не проживає у вказаному будинку, просила суд задовольнити її позов.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 24 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановив законодавець, умови укладання, зміни, розірвання договору найму житла та підстави визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що належить до приватного житлового фонду визначається Цивільним кодексом України, а особливості укладання договорів найму житла, втрати права користування житлом, що належить до державного або комунального житлового фондів визначається Житловим кодексом України.

Оскільки будинок ОСОБА_2 належить їй на праві приватної власності, до правовідносин, що виникли між сторонами у зв'язку користуванням цим житлом, зокрема, при розгляді спору щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мають бути застосовані положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Колегія суддів вважає, що саме цією нормою права регулюються виниклі правовідносини.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що він вимушений був піти від матері та вітчима проживати до своєї баби, останній у власності житла немає і втрата цього права буде суперечити його інтересам.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно договору дарування жилого будинку від 21 березня 2006 року ОСОБА_2 належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1

У даному будинку, крім позивача зареєстровані її батьки ОСОБА_4, ОСОБА_5, дочка та син -відповідач по справі ОСОБА_3, що підтверджується довідкою про склад сім'ї №1789 від 10 липня 2015 року (а.с.12).

Відповідно до положень ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла 14 років вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Однак суд, відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову, всупереч вказаній нормі закону, не взяв до уваги ту обставину, що син ОСОБА_6 обрав собі місце проживання разом зі своїм батьком, який проживає та зареєстрований за іншою адресою.

Ця обставина підтверджується також долученою до матеріалів справи копією рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 березня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь її колишнього чоловіка ОСОБА_7 аліментів на неповнолітніх дітей, в тому числі і на ОСОБА_3 (а.с.69).

При цьому також суд першої інстанції не врахував, що останній вже два роки по тому як досяг повноліття.

Закладаючи вищевказаний позов ОСОБА_2 посилалась на те, що відповідач до її будинку взагалі не вселявся і не проживав, при цьому надала акт та довідку виконавчого комітету Радомишльської міської ради (а.с.13,14). Останній не надав суду жодного спростування вказаним обставинам справи.

Кожна сторона, відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У силу ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК України передбачено належність доказів, а саме: які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст.59 ЦПК України).

Позивач у суді апеляційної інстанції зазначила, що її діти були зареєстровані у вказаному будинку з дня їх народження за згодою її батька, який на той час був власником будинку. Ні вона, ні ніхто інший, який проживає у спірному будинку, не чинили перешкод у проживанні відповідача в спірному будинку.

Відповідач належних та допустимих доказів чинення йому перешкод щодо проживання у спірному будинку не надав.

Покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не можуть бути належними доказами про такі перешкоди, оскільки останні є родичами відповідача - баба, тітка, відповідно.

Про те, що відповідач більше року не проживає у спірному будинку підтвердили сусіди по вказаному будинку ОСОБА_10 та ОСОБА_11, а також ОСОБА_12, яка здає квартиру у найм відповідачу.

Крім того, відповідач у суді апеляційної інстанції зазначив, що він не проживав у вказаному будинку взагалі, після досягнення повноліття йому ніхто не перешкоджав у користуванні спірним будинком, проте він цього не бажав з причини проживання в ньому другого чоловіка матері. Останній просив суд апеляційної інстанції залишити рішення суду першої інстанції без змін з тих підстав, що він не має можливості зареєструватися в іншому місці.

Колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не довів обставин чинення йому перешкод у користуванні житлом.

Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст.60 ЦПК України), тому оспорюване рішення суду слід скасувати, й у силу ст.309 ЦПК України слід постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, так як відповідач понад один рік без поважних причин був відсутній у спірному будинку й жодних домовленостей між сторонами спору щодо порядку проживання у ньому не узгоджено.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Виходячи з наведеної правової норми, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 511,56 грн. судових витрат.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 24 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 511,56 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: