Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

336/3527/15-ц

2/336/235/16

м. Запоріжжя 4 квітня 2016 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Чернишовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним іпотечного договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач у жовтні 2015 року звернувся до суду із вищевказаним позовом, де зазначив що 25 березня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 200 000,00 грн. зі сплатою 14,5 % річних строком до 23.03.2018 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 25.03.2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки за таким договором виступила двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що вказана квартира була придбана ним та ОСОБА_2 в період їх перебування у фактичних шлюбних відносинах та за спільні сімейні кошти, а позивач не надавав своєї згоди на укладення оспорюваного іпотечного договору, через що просить останній визнати недійсним.

В судовому засіданні представник позивача наполіг на заявленому позові за вищевказаними підставами, а представник відповідача заперечив на заявлені позовні вимоги, вказуючи їх недоведеність.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Згідно ст.. 572 ЦК України всилу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

При цьому ч.1 ст. 575 ЦК України зазначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 25 березня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 200 000 грн. зі сплатою 14,5 % річних на строк до 23.03.2018 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 25.03.2008 року між названим банком та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір № 049/08/1i.

Предметом іпотеки за вказаним договором виступила належна вищевказаним відповідачам на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2001 року двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що при укладенні іпотечного договору були грубо порушені вимоги чинного законодавства України.

Наполягаючи на позові ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог посилався на ті обставини, що з 2000 року він проживає однією сімєю з ОСОБА_2, вони ведуть спільне господарство, виховують дитину, але в зареєстрованому шлюбі не перебувають.

У вересні 2001 року вони за спільні кошти придбали вищевказану двохкімнатну квартиру, яка була зареєстрована за ОСОБА_2 та її донькою, проти чого позивач і не заперечував.

Позивач вважає, що оскільки спірна квартира була придбана ними в період перебування у фактичних шлюбних відносинах та за спільні сімейні кошти, то частка цього майна належить безпосередньо позивачу.

При цьому позивач не надавав своєї згоди ні усної, ні письмової на укладення оспорюваного іпотечного договору, отже майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі предявлення позову про звернення стягнення на таке майно може втратити майнові права на заставлене майно.

Положення ст. 203 ЦК України визначають вимоги, що ставляться до правочинів.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину -правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Натомість, стаття 215 ЦК України визначає можливість визнання правочину недійсним - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачають чч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Такі положення щодо обовязку доказування відповідають і вимогам ст. 60 ЦПК України, частина 3 якої наголошує, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторона відповідача заперечувала на позов та обставини, що його обґрунтовують, вказуючи на безпідставність та недоведеність заявлених вимог.

Отже, стосовно обставин, на які послався позивач, що викладені вище, між сторонами виник спір, а тому сторона позивача повинна була довести наведені нею обставини належними та допустимими доказами.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Наполягаючи на позові, сторона позивача обмежилася лише клопотанням про допит в якості свідків ОСОБА_2 і ОСОБА_3 Таке клопотання судом було розглянуте, проте суд залишив його без задоволення, оскільки суду на час вирішення клопотання не була надана згода названих відповідачів на їх допит в якості свідків, що є обовязковою умовою проведення такого допиту, тобто сторона позивача не змогла підтвердити обґрунтованість заявленої за своїм клопотанням вимоги.

Згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Незважаючи на викладене, позивач у судовому засіданні так і не виконав свого обовязку доказування.

Так, після з'ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами головуючий надав сторонам можливість дати додаткові пояснення, заявити додаткові клопотання, натомість сторона позивача нічим матеріали справи так і не доповнила, інших клопотань, в тому числі і щодо забезпечення доказів, не заявляла.

При цьому порушень встановленого законом порядку при укладанні оспорюваного договор судом встановлено не було, більш того, заявами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 від 25.03.2008 року /а.с. 52/ спростовуються обставини, на які посилався сам позивач, бо відповідачі вказали на належність вищевказаної квартири саме їм.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 204, 205, 207, 208, 209, 215, 572-593 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним іпотечного договору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя П.В. Зарютін