Справа №339/440/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 року м. Болехів . Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Головенко О. С.

секретаря судового засідання Латик В.Є.

з участю позивача ОСОБА_1, її представника адвоката Мацапури Г.І.

представників відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, адвоката Шиян Л.І.

представника відповідача Болехівської міської ради Петрів О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Болехівської міської ради, ОСОБА_8, третьої особи: відділу Держземагенства у м.Болехові про визнання рішення нечинним, державного акту - недійсним та визнання права на користування земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить проновити їй строк звернення до суду та визнати нечинним рішення VI сесії Болехівської міської ради І № 5/52з-6/99 від 08.07.1999 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_9 земельної ділянки, площею 0.1039 га для ведення особистого селянського господарства на території АДРЕСА_1; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку, виданий 03.09.1999 року ОСОБА_9 та визнати за нею право на користування земельною ділянкою, площею 0.1039 га для ведення особистого господарства на території АДРЕСА_1. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач після смерті батька успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1. В 2014році рішенням сесії Болехівської міської ради їй надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,26га по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства, поруч із земельною ділянкою, де розміщений житловий будинок. При проведенні обмірів виявлено накладення цієї земельної ділянки на одну з трьох ділянок, переданих у власність ОСОБА_9, зокрема, на земельну ділянку, площею 0,1039га яку відповідач отримала згідно рішення Болехівської міської ради від 08.07.1999р. В зв'язку із смертю ОСОБА_9 її правонаступником є дочка ОСОБА_8 Вважає прийняте рішення незаконним, так як цією земельною ділянкою користувалася ще сім'я її дідуся, батька, які були реабілітованим з поновленням всіх прав та повернення майна, і аж ніяк сім'я відповідачки. Ухвалою суду від 24.11.2015року за клопотанням позивача замінено первісного відповідача ОСОБА_8 на належних відповідачів: ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.93).

Представник третьої особи та відповідач ОСОБА_11 подали заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.94,103), що не суперечить вимогам ст.158 ЦПК України, згідно якої особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності .

Позивачка підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві. Додатково пояснила, що сім'я її батька була репресована та вивезена на спецпоселення в Хабаровський край, а потім в 1995роках реабілітована. Повернувшись із спецпоселення, родина батька не змогла поселитися в будинок, в якому раніше проживали через те, що в будинку були заселені та проживали родини ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . Позивач вказувала, що власником цього будинку був прадід ОСОБА_13, який помер на засланні, а його дружина ОСОБА_14 повернулася з дітьми, серед яких був і тато позивача - ОСОБА_15 Батькові внаслідок реабілітації повернуто майно, крім будинку та саду, якими користувалися відповідачі. Через це, батько недалеко збудував житловий будинок, в якому проживав, і який вона успадкувала. Родина ОСОБА_9 проживала до 1990роках в Рівненській області, в 1990роках приїхали та проживали в будинку, який потім знищили, а сад вирізали. ЇЇ батько не зміг змиритися з тим, що йому не повернули будинок та сад, він за життя постійно конфліктував з відповідачами, звертався в міську раду, суд, але рішення про повернення цього майна не було прийнято, оскільки він був визнаний ворогом народу. Вважає, що рішення від 1999року про надання ОСОБА_9 земельної ділянки є незаконним, так як їй віддали саме батьківську землю, яку вона мала би успадкувати , а, окрім того, в рішенні зазначено про надання ділянки для обслуговування будинку, але будинку насправді не було, його знищили.

Представники відповідача ОСОБА_10 позовних вимог не визнали та пояснили, що в 1955році родина ОСОБА_9 та ОСОБА_12 у виконкому Болехівської міської ради купили житловий будинок по АДРЕСА_2 і в 1999році ОСОБА_9 передали у приватну власність земельну ділянку, площею 0,38 по АДРЕСА_2 для обслуговування будинку та ведення підсобного господарства. Вважають, що немає підстав для скасування цього рішення, оскільки ні позивач, ні її батько, після якого вона успадкувала майно, не були власниками цієї земельної ділянки і вона не входила до переліку майна, що було конфісковане в її прадідуся ОСОБА_13 Крім того, її батько ОСОБА_15 не є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_13 і не має права успадкувати у відповідності до Закону « Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» . Батько знав, що ОСОБА_9 користується спірною ділянкою, але за життя це рішення не оспорив. Тому, вважають, що в позові слід відмовити і за пропуском строку позовної давності. Звертають увагу і на те, що батько був обізнаний про це рішення, оскільки відмовився погодити суміжну межу, про що був складений у 1999році відповідно до діючого на той час земельного законодавства акт про встановлення межі . На даний час будинок розвалився, тому його розібрали і земельна ділянка використовується для ведення підсобного господарства. Ніякого накладення земельних ділянок немає.

Представник Болехівської міської ради позовних вимог не визнав, подавши заперечення. Зокрема, вказав, що 28.03.2014р. позивач звернулася до міського голови з приводу приватизації земельної ділянки, де було розташоване господарство її дідуся ОСОБА_17 по АДРЕСА_1, якого вивезли у Хабаровський край, а потім реабілітували. В 1955році ОСОБА_18 та ОСОБА_12 придбали у міській раді житловий будинок по АДРЕСА_2 (звідки виселено родину ОСОБА_17). Рішенням міської ради від 08.07.1999р. ОСОБА_9 передано у приватну власність 0,38га, з яких 0, 10- для обслуговування будинку, а за ОСОБА_12 облікувалася земельна ділянка, площею0,26га. Оглянувши цю земельну ділянку, комісія встановила, що після смерті ОСОБА_12. його спадкоємці спадщину не прийняли, за ділянкою ніхто не доглядав, вона поросла дикоростучими травами та кущами. А тому прийнято рішення від 18.09.2014року про надання саме цієї ділянки (яка облікувалась за ОСОБА_12) позивачу. Але під час проведення геодизичних робіт встановлено, що частина ділянки, площею приблизно 0,09га і 0,26 га, знаходяться у прибережній захисній смузі потічка, де прибережна смуга становить 25 метрів та може бути передано позивачу лише в оренду. Тому земельну ділянку, але вже площею 0,1694га передано у приватну власність позивачу по АДРЕСА_1 для ведення підсобного господарства і таким чином, накладення земельних ділянок відсутнє.

Свідок ОСОБА_19 підтвердила, що ОСОБА_13 разом із сім'єю були вивезені в на Сибір в Хабаровський край, де перебували в ув'язненні 10, 5 років і в засланні ОСОБА_13 помер. Все їхнє майно було конфісковане, в тому числі будинок, земля. В 1960році його сім'я повернувшись, немала де жити, тому купили будинок в м. Долині, де й проживали.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що в листопаді 1955року ОСОБА_18 і ОСОБА_12 згідно договору купівлі-продажу придбали в Болехівської міської ради житловий будинок в АДРЕСА_2. (а.с.114-116).

08 липня 1999року ОСОБА_9, дружині ОСОБА_18, рішенням Болехівської міської ради № 5/52з-6/99 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,38 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_2 (а.с.123).

На підставі цього рішення 01 вересня 1999року ОСОБА_9 видано Державний акт на право приватної власності на землю, але площею 0,3772 га ( а.с.61), а після її смерті власниками цих ділянок згідно свідоцтва про право на спадщину за законом стали її діти : ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є відповідачами по справі. (а.с.62).

Позивач оспорила як вказане рішення, так і Державний акт на землю, вважаючи, що ця земельна ділянка неправомірно передана у власність ОСОБА_9, оскільки нею користувалася сім'я її батька і земельна ділянка була конфіскована у період репресії та не повернута після реабілітації родині батька. А, окрім того, ця земельна ділянка накладається на земельну ділянку, виділену позивачу на підставі рішення сесії Болехівської міської ради від 18.09.2014року.

Проте погодитися з такими підставами щодо задоволення позовних вимог не можна з огляду на таке.

Стаття 16 ЦК України надає право кожній особі звернутися до суду за захистом свого особистого порушенного немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб здійснюється в тому числі і визнанням недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Стаття 69 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст.60 ЦПК України).

Отже, відповідно до зазначених положень закону саме на позивача ОСОБА_1 покладено обов'язок довести, що у неї виникло право на користування спірною земельною ділянкою, яка передана у власність ОСОБА_9 і що оспорюваним рішенням про передачу ОСОБА_9 земельної ділянки порушені її права, як суміжного землекористувача земельної ділянки.

Встановлено, що згідно свідоцтва про народження позивача ОСОБА_15 є її батьком і в зв'язку з одруженням вона змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 ( а.с.6,7).

Згідно довідки від 31.03.1993року про реабілітацію вбачається, що ОСОБА_17, який є батьком для ОСОБА_15 на підставі Закону України « Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» був реабілітований посмертно, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . В довідці зазначено також, що в архівних документах відсутні дані про опис та конфіскацію майна сім'ї ОСОБА_17 (а.с.11).

Також згідно довідки про реабілітацію вбачається, що ОСОБА_13, якого позивач вважає дідом для батька ( прадід для неї), був реабілітований з поновленням всіх прав та повернення конфіскованого майна або його вартості, даних про конфіскацію майна в справі немає (а.с.10).

Позивач вважає, що будинок, який придбали ОСОБА_18 і ОСОБА_12, а також спірна земельна ділянка, де ріс сад, належала її прадіду ОСОБА_13 та діду ОСОБА_17

Як встановив суд, за життя батько позивачки ОСОБА_15 звертався в різні органи щодо вирішення питання про повернення конфіскованого майна , яке належало його батькові ОСОБА_17 та дідові ОСОБА_13 Зокрема : в 1993році - в комісію з питань поновлення прав реабілітованих для встановлення факту конфіскації майна його батька ОСОБА_17 ( ас.51-56); в 1996році - в Болехівську міську раду щодо повернення саду, який належав дідові ОСОБА_13, і знаходиться в користуванні ОСОБА_12 та ОСОБА_18 (а.с.187).

На підставі такого звернення рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Болехівської міської ради від 21 травня 1996року №123/111 встановлено, що оскільки ОСОБА_17, засуджений і реабілітований, то необхідно виплатити йому грошову компенсацію в розмірі 11250000крб. Нотаріальній конторі оформити право спадковості на майно спадкоємця першої черги. (а.с.188)

Відповідно до ст.ст. 3 та 4 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітовано всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями.

Поновлено реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.

В силу ч. 2 ст. 5 зазначеного Закону вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна.

Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів.

Заяви про компенсацію та повернення майна подаються не пізніше трьох років з моменту набрання чинності цим Законом або з дня одержання особою довідки про реабілітацію згідно з цим Законом.

Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 9 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 24 грудня 1993 року, реабілітовані згідно із статтями 1 та 3 цього Закону особи (їх спадкоємці першої черги) мають право на повернення (відшкодування вартості) вилучених у них будинків, майна (стаття 5).

Можливість повернення реабілітованому будинку (його частини) в натурі вирішується з урахуванням конкретних обставин: правомочного проживання там громадян, більшого порівняно з його вартістю розміру затрат на перебудову, потреби у продовженні його використання для соціальних потреб (дитячих закладів, лікарень тощо).

Не можуть бути повернені жилі будівлі, будинки реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24 червня 1991 року № 48 «Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» затверджені Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям та Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих.

За приписами п.п. 10, 12, 13 та 16, 28 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям комісії визначають склад майна, яке підлягає поверненню реабілітованому, і встановлюють його вартість на підставі документів про вилучення і реалізацію майна, одержуваних з архівів та інших установ. Вилучені будівлі та інше майно (якщо будинок не зайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель і майна. Майно реабілітованим повертають державні органи, підприємства та організації незалежно від форм власності (у тому числі колективні сільськогосподарські підприємства), об'єднання громадян або їхні правонаступники, громадяни чи їхні спадкоємці, яким майно первинно було передано безкоштовно. Згідно з пунктами 13 і 14 цього Положення юридичні та фізичні особи повертають реабілітованим майно або відшкодовують його вартість в установлені комісією строки, але не пізніше одного року після прийняття рішення. Рішення комісії про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості підлягають обов'язковому виконанню всіма органами державної виконавчої влади, підприємствами, їх об'єднаннями, установами, організаціями, колективними сільськогосподарськими підприємствами, об'єднаннями громадян або їхніми правонаступниками, а також громадянами чи їхніми спадкоємцями.

Порядок оскарження рішень комісії передбачений у п. 29 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям та п. 11 Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих, відповідно до яких рішення комісії з питань виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості можуть бути оскаржені реабілітованими (або їхніми спадкоємцями) та іншими заінтересованими громадянами відповідно до комісії Верховної Ради Республіки Крим, обласної, Київської та Севастопольської міських комісій. В разі незадоволення прийнятими рішеннями ці громадяни можуть звернутися за розв'язанням спору до суду.

Як ствердила позивач, і встановлено судом, її батько ОСОБА_15, як спадкоємець першої черги після смерті батька ОСОБА_17, таким правом не скористався, рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Болехівської міської ради від 21 травня 1996рок, яке стосувалося його прав та законних інтересів і пов'язано виключно з його волею, не оскаржив за життя відповідно до закону .

Позивач не надала суду доказів, які б свідчили про позитивне рішення, прийняте на користь батька ОСОБА_15 щодо повернення спірної земельної ділянки.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_12 та батьком позивачки ОСОБА_15 існували спори щодо самовільно захоплення ОСОБА_15 земельної ділянки ( а.с.116,117,119), а рішенням Долинського районного суду від 02.10.1992року зобов'язано ОСОБА_15 повернути ОСОБА_12 самовільно зайняту земельну ділянку, площею 800кв.м в м.Болехові. (а.с.144).

Окрім того, в зв'язку з безпідставною відмовою ОСОБА_15 , як суміжного користувача, погодити суміжну межу із гр. ОСОБА_9 , земельною комісією 15.04.1999року складено акт про погодження меж , встановлених на підставі рішення Болехівської міської ради від 08.07.1999року (а.с.132).

Згідно зі ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також таких законів, що видаються відповідно до них.

За ст. 92 ЗК України право постійного користувача земельною ділянкою - це право володіти і користуватися земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Як право власності, так і право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються та реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами.

У позивача відсутні документи, які б підтверджували в установленому законом порядку, право власності її батька ОСОБА_15 чи право користування спірною земельною ділянкою.

Відтак, надані позивачем на а.с.12 виписки з погосподарськиг книг по господарству ОСОБА_17 не є належними доказами, які б підтверджували право користування спірною земельною ділянкою її батьком ОСОБА_15

Відповідно до положень ст.120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Позивач після смерті батька могла успадкувати тільки те, майно, яке належало її батькові, адже у відповідності до вимог ст. 1216,1218 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) д о інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

А тому, як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом позивач успадкувала після смерті батька ? частину будинковолодіння в АДРЕСА_3, яке належало батькові згідно договору про надання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 27.12.1960року. (а.с.8).

Рішенням Болехівської міської ради від 30.12.2014року позивачу дано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), площею 0,10га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що є достатньою для обслуговування житлового будинку та 0,1786га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_3 , а також площею 0,1618га в урочищі «Діли» та площею 0,0601 га в ур. «Пригорода» для ведення особистого селянського господарства. (а.с. 179).

Окрім того, позивачу також рішенням від 18.09.2014року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,26 га по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства. (а.с.181).

Іншою підставою для задоволення позову позивач вважала, що саме ця земельна ділянка (0,26га) накладається на земельну ділянку, надану ОСОБА_9 на підставі оспорюваного рішення. Однак такий факт позивачем не доведений, а в судовому засідання представник Болехівської міської ради пояснювала, що дійсно позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розміром 0,26 га за рахунок землі, вилученої у родини ОСОБА_12 . Судом встановлено, що під час обмірів та проведення геодезичних робіт виявилось, що частина земельної ділянки знаходиться у прибережній смузі потічка і , відповідно, не може бути передана у приватну власність, внаслідок чого розмір ділянки був зменшений з 0,26га до 0,1694га.

Тому рішенням сесії Болехівської міської ради від 22.02.2016року затверджено проект землоустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства , площею 0,1694 га ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 . (а.с.181, 182).

Отже, аналізуючи положення закону, якими врегульовано ці правовідносини та встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що у позивача не виникло право користування земельною ділянкою, яка рішенням сесії міської ради 08.07.1999року виділена ОСОБА_9, а також право позивача як суміжного землекористувача земельної ділянки не порушено. Тому позивач не вправі порушувати питання щодо скасування як цього рішення, так і виданого на його підставі Державного акту і підстав для визнання за позивачем права на користування земельною ділянкою, площею 0,1039га для ведення особистого селянського господарства немає.

Щодо застосування в даному спорі строку позовної давності, на чому наполягали строни, то необхідно звернути увагу на те, що позовна давність за своєю природою є матеріально-правовим строком. Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання. Якщо під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Так як суд встановив, що право позивача не порушено в даному спорі та відмовив у задоволенні вимог за безпідставністю, то доводи про застосування строку позовної давності не є слушними.

На підставі викладеного, ст.120, 152 ЗК УКраїни, ст. 1216,1218 ЦК України , керуючись ст.ст. керуючись ст.ст. 10,59, 60, 213-215 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_1 до Болехівської міської ради, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третьої особи: відділу Держземагенства у м.Болехові про визнання рішення нечинним, державного акту недійсним та визнання права на користування земельною ділянкою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Болехівський міський суд.

Якщо особи, які брали участь в справі , не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, то вони можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ ГОЛОВЕНКО О.С.