У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Карпенко С.О.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 29 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 04 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 25 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,90 % річних та строком дії до 01 грудня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором 04 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 і ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні передали в іпотеку банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності по 1/2 частці кожному.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого Банк набув право вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

Позивач зазначав, що ОСОБА_7 не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів. Внаслідок цього станом на 05 серпня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 410 629,35 грн, з яких: заборгованість за основним кредитом - 233 135,76 грн; заборгованість зі сплати процентів - 177 493,59 грн.

Посилаючись на наведене, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення заборгованості за зазначеним кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 квітня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволеннюз таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Крім того, апеляційним судом зазначено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є співвласниками спірної квартири в рівних частках, але вимоги про звернення стягнення на це майно банком до ОСОБА_7 не заявлялись.

Судами встановлено, що 04 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_7 укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній як позичальник отримав кредит в розмірі 25 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,90 % річних, на строк до 01 грудня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 04 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7 і ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні передали в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності по 1/2 частці кожному.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого позивач набув право вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

Статтею першою Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодавець це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Відповідно до ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій, врахувавши, що вимоги до співвласника та іпотекодавця - ОСОБА_7 банком не заявлялися, дійшли вірного висновку про відмову у задоволенні позову з указаних підстав.

Однак помилковими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позову з посиланням на вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на таке.

Згідно із п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Як вбачається із п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», обов'язковою умовою застосування даного закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутність у нього іншого нерухомого майна.

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону, він носить тимчасовий характер і діє з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом «Про мораторій», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону «Про мораторій» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону «Про мораторій».

Таким чином, дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, застосувавши Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вказаний закон не містить приписів щодо припинення іпотеки, а лише вказує на заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Проте помилкове застосування судами попередніх інстанцій зазначених вимог закону не впливає на законність рішення суду і не може тягти за собою його скасування, тому з судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій підлягає виключенню посилання на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як підставу для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 336, 341 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2015 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 29 квітня 2015 року посилання на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як підставу для відмови у задоволенні позову.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко Г.І. Мостова М.І. Наумчук