АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2016 року

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Лознян О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, учасник виконавчого провадження: ОСОБА_2, -

УСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року скаржникОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва зі скаргою на дії державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві, просила визнати незаконними дії державного виконавця, які виявилися у невиконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2012 року, та просила скасувати постанову державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.02.2015 року. Скарга обґрунтована тим, що державний виконавець ВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві не виконав постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 15.11.2012 року та не скасував постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 14.09.2011 року і з державного реєстру речових прав на нерухоме майно не було вилучено вказаного запису. Крім того, державний виконавець, наклавши арешт на квартиру АДРЕСА_1, не взяв до уваги, що вказана квартира перебуває у спільній частковій власності.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, учасник виконавчого провадження ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Унікальний номер справи: 752/3673/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2459/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 11 грудня 2015 року скасувати, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити вимоги скарги в повному обсязі, а саме - скасувати Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 13.02.2015 року (виконавче провадження № 27242197).

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду 1-ї інстанції поставновлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом не встановлені всі обставини, що мають значення по справі, зокрема те, що відділом ДВС Голосіївського РУЮ у м Києві не було виконана Ухвала Голосіївського районного суду м. Києва суду від 15.11.2012 року, якою була скасовано Постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 14.09.2011 року.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників судового процесу вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, державнимвиконавцемВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві не було виконано постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 15.11.2012 року, та не скасувано постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 14.09.2011 року, а також з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не було вилучено вказаного запису. Крім того вказує, що державним виконавцем наклавши арешт на квартиру АДРЕСА_1, не взяла до уваги, що вказана квартира перебуває у спільній частковій власності.

Крім того, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження 21.06.2011 року на адресу відділу ДВС Голосіївського РУЮ надійшла заява ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-6962/10, виданим Голосіївським районним судом м. Києва 16.06.2011 року та накладення арешту на майно боржника.

24 червня 2011 року старшим державним виконавцем ВДВС Лопатецькою Ю.В. відкрито виконавче провадження та надано строк боржнику на добровільне виконання рішення суду до 01.07.2011 року.

Також судом встановлено, що при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем не вирішувалося питання про накладення арешту на майно боржника .

Відповідно до ст.25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов"язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред"явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим законом, і пред"явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби .

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження .

Отже при відкритті виконавчого провадження і винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець діяла в межах вимог Закону України "Про виконавче провадження " і будь-які права боржника в даній частині порушені не були.

Як вбачається з наданих і досліджених судом матеріалів виконавчого провадження, державний виконавець, у відповідності до норм чинного законодавства та Закону України "Про виконавче провадження" проводив виконавчі дії з примусового виконання рішення суду про стягнення суми боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

Одночасно сама ОСОБА_1 достоменно знаючи про наявність виконавчого провадження про примусове стягнення з неї суми боргу на користь ОСОБА_2 не вчинала жодних дій для виконання рішення суду .

Також судом встановлено, що відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження вбачається , що 19.02.2015 року за заявою Державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві Сатиренко І.О. було внесено інформацію про державну реєстрацію обтяження вчинену на підставі постанову, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження , виданої 13.02.2015 року Відділом ДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві.

Таким чиномобставини, які б свідчили про порушення законодавства державним виконавцем при проведенні виконавчих дій та стали б підставою для визнаня її дій протиправними та скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в ході розгляду справи не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції що дії державного виконавця відділу ДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві не можна визнати протиправними, оскільки державний виконавець діяв в межах та на підставі закону , а тому скарга ОСОБА_1 є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню .

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: