УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання незаконними наказів,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 11 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України», банк) про визнання незаконними та скасування наказів ПАТ «Державний ощадний банк України» від 30 липня 2015 року № 369-к «Про робоче місце» та № 370-к «Про порядок роботи філії - Рівненське обласне управління» та від 03 серпня 2015 року № 320-вд «Про відрядження ОСОБА_4».

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що він з липня 1999 року працював на посаді начальника філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк», а наказом голови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 11 листопада 2013 року його було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, проте рішенням апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2014 року його поновлено з 11 листопада 2013 року на тій же посаді.

Позивач вказував, що відповідач не виконав обов'язку щодо виплати належних йому сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не відшкодував моральну шкоду, які визначені рішенням суду, та фактично не поновив на посаді, оскільки наказом від 27 серпня 2013 року № 304 йому скасовано з 28 червня 2013 року нотаріально посвідчену довіреність від 10 червня 2013 року, а нової довіреності після поновлення на посаді не надано, у зв'язку з чим він не може практично виконувати покладені на начальника управління обов'язки.

Крім того, згідно з наказом від 30 липня 2015 року № 370-к, як начальник управління, він має виконувати лише доручення першого заступника голови правління ОСОБА_5 й кожну свою дію має письмово погоджувати з ним, що, на його думку, явно суперечить чинному законодавству України та локальним нормативним актам.

Також вважав, що підтвердженням неправомірних дій відповідача є наказ від 03 серпня 2015 року № 320-вд, за яким його без попереднього узгодження з 04 по 14 серпня 2015 року відряджено до центрального апарату ПАТ «Державний ощадний банк України» в м. Києві для проходження навчання з метою відновлення теоретичних та практичних знань, викликаних численними змінами в законодавстві та внутрішніх нормативних документах, однак не зазначено саме яких.

З огляду на вказане ОСОБА_4 просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано незаконними та скасовано накази ПАТ «Державний ощадний банк України» від 30 липня 2015 року № 369-к «Про робоче місце» та № 370-к «Про порядок роботи філії - Рівненське обласне управління» та від 03 серпня 2015 року № 320-вд «Про відрядження ОСОБА_4».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 11 грудня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ПАТ «Державний ощадний банк України» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при поновленні на роботі працівника поновлюють в такому ж статусі, з обсягом прав, обов'язків і повноважень, які існували до звільнення, в тому числі і щодо визначеного робочого місця працівника.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми трудового права, які їх регулюють, врахував роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», дійшовши обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсними та скасування вказаних вище наказів, оскільки дії банку не суперечать закону, визначення робочого місця позивача не є зміною істотних умов праці, а зобов'язання виконувати свої посадові обов'язки виключно за дорученням та попереднім письмовим погодженням з першим заступником голови правління банку випливають з постанови правління АТ «Ощабданк» від 30 липня 2015 року № 672, яка є чинною, не оскаржувалася та ухвалена відповідно до повноважень і компетенції, передбачених статутом банку, ст. 95 ЦК України та ст. 64 ГК України.

При цьому судом враховано, що наказ від 03 серпня 2015 року № 320-вд «Про відрядження ОСОБА_4» видано банком з дотриманням вимог Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Мінфіну від 13 березня 1998 року № 59, та вмотивовано проходженням позивачем навчання з метою відновлення теоретичних і практичних знань, викликаних численними змінами в законодавстві та внутрішніх нормативних документах банку, з огляду на майже півторарічну перерву в роботі позивача.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 11 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

Т.О. Писана