АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3149/16 Справа № 202/2977/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Кочкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.,

при секретарі - Григорєвій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2014 року банк звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 30 червня 2006 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір №DNH4KP97780051, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 2979.59 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 29 червня 2007 року. На забезпечення виконань зобовязань 20 жовтня 2010 року укладено договір поруки №167 з ПАТ «Акцент-Банк» на суму 10 000грн.. Свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів відповідач не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, тому банк просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість у розмірі 10000,00 грн., а також із ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 38186,13 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200,00 грн. та судові витрати (а.с.2-3).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (а.с.52-53).

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне зясування обставин справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі, та вирішити питання щодо судових витрат (а.с.56-59).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до кредитного договору № DNH4KP97780051 від 30.06.2006 року ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 2979,59грн. зі сплатою відсотків у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 29 червня 2007 року. У звязку з неналежним виконанням відповідачем умов зазначеного кредитного договору заборгованість станом на 16 серпня 2013 року склала 48186,13 грн., з яких заборгованість за кредитом - 2979,60 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 14807,77 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором - 27627,99 грн.; штраф (фіксована частина) 500 грн.; штраф (процентна складова) 2270,77 грн. Зобовязання позичальника, що випливали зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з ПАТ «Акцент Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року.

Відмовляючи в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд 1 інстанції виходив з його недоведеності.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, у межах позовних вимог та на підставі наданих доказів.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав суду заяву позичальника № DNH4KP97780051 від 30.06.2006 року, у якій ОСОБА_2 просить надати їй кредит у сумі 2 979грн. 60коп. зі сплатою 2,09% на місяць, умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які разом із заявою складають кредитний договір (а.с.9-11), ксерокопію паспорту ОСОБА_2 та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.12), розрахунок заборгованості (а.с.6), досудову вимогу ОСОБА_2 від 28 серпня 2013 року (а.с.4).

У порушення ст. 212, 214 ЦПК України суд 1 інстанції не надав оцінки зазначеним доказам, не звернув уваги на відсутність заперечень відповідачки проти позову і прийшов до неправильного висновку про те, що позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

Вищезазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, у встановлений договором строк (ч.1 ст. 530). Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки.

Згідно п. 17 роз'яснень постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику розгляду цивільних і кримінальних справ при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняються з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Оскільки, після закінчення строку дії договору між сторонами існують невиконані зобов'язальні правовідносини, є підстави для нарахування процентів за користування кредитом, комісії, неустойки.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка визнала факт отримання кредиту та підписання кредитного договору, і наявність заборгованості по тілу кредиту підтверджується розрахунком (а.с.6), який відповідачкою не спростовано, тому її посилання на те, що вона погасила кредит у повному обьсязі не заслуговують на увагу, оскяльки являються голослівними, і не підтверджені належними і допустимими доказами. Тому у частині стягнення заборгованості за кредитом у сумі 2979,60 грн. позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф, пеня це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторі у разі порушення боржником зобовязання, тобто ця сума є неустойкою.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонам домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобовязання.

Так, із доданого позивачем розрахунку заборгованості за договором позики вбачається, що розмір пені за порушення строків виконання зобовязань за договором, становить 263239 грн 28 коп., який був розрахований за період з 20 червня 2008 року по 21 серпня 2014 року (а. с. 236237, т. 1).

Разом із тим, встановивши, що сума основного боргу складає 14424 грн, суди на порушення приписів ч. 3 ст. 551 ЦК України належної оцінки цій обставині не надали та стягнули з відповідача 131619 грн 64 коп. пені, що не співмірно із сумою основного боргу.

З огляду на зазначене ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення спору про стягнення пені підлягають зміні, внаслідок чого сума стягнутої із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 пені підлягає зменшенню до 14424 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

До апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» надано копію виписки про рух коштів та меморіального ордеру від 07 липня 2006 (а.с.61) та копію акту прийому-передачі товару № DNH4KP97780051 від 30 червня 2006 року (а.с.62)

Вирішуючи позовні вимоги Банку про стягнення з відповідача штрафів, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-2003цс15.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 16.08.13 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість у розмірі 48186,13 грн., а саме: 2979,60 грн. - заборгованість за кредитом, 14807,77 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 27627,99 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2270,77 грн. штраф (процентна складова).

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

При цьому положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Пунктом 6.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) до кредитного договору № DNH4KP97780051 від 30.06.2006 року передбачено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1,25 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день просрочки, але не менше 1 гривні. ПАТ КБ "Приватбанк" нараховано пеню в розмірі 27627,99 грн., а заборгованість по тілу кредиту становить 2979,60 грн.

Отже, установивши, що розмір пені значно більший від розміру боргового зобов'язання, а також, що внаслідок стягнення кредитної заборгованості, в тому числі і пені, розмір якої значно більший розміру заборгованості за кредитним договором, будуть порушені права ОСОБА_2, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшити розмір пені з 27627,99 грн. до 2979,60 грн.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-1120цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як видно, строк дії кредитного договору закінчився 27.06.2007 року, проте позивач протягом тривалого часу не пред'являв до відповідача будь-яких вимог щодо стягнення заборгованості, і таким чином, своїми діями сприяв її збільшенню(в тому числі і пені).

Стосовно вимог банку щодо стягнення суми з ПАТ "Акцент-Банк" за договором поруки.

Згідно ст. 610, 554 ЦК України боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.ч.1,2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Згідно п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства;

Щодо вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення витрат на юридичну допомогу у розмірі 3200,00 грн.

Порядок відшкодування витрат на правову допомогу визначений ч.1 ст.84 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" закріплені підстави та умови визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу.

З урахуванням відсутності в матеріалах справи підтвердження того, що позивач отримав правову допомогу від особи, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, відсутності погодженого розрахунку на надання правової допомоги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у компенсації понесених позивачем витрат за надання правової допомоги.

про задоволення позовних вимог частково.

Крім того, п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що у разі порушення клієнтом строків платежів по будь-яким видам платежів, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% от суми боргу (а.с.9-12).

На підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь банку слід стягнути понесені судові витрати. (а.с17, 91)

Керуючись ст.. 307, п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP97780051 від 30 червня 2006 року яка складається з: 2979,60 грн. - заборгованість за кредитом, 14807,77 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 2979,60 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а всього 20766,97 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1011,91 грн.

Провадження у справі в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про стягнення заборгованості за договором поруки - закрити.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :