Пров. № 2/409/417/16
Справа №409/3275/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 березня 2016 року смт.Білокуракине
Білокуракинський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Скворцової В.Г.
при секретарі Скориковій О.В.
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в смт. Білокуракине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства « Луганськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітної плати, середнього заробітку за час розрахунку, компенсації, виплати індексу інфляції, моральної шкоди,-
Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на ту обставину, що 07 березня 2007 року згідно наказу №12-К від 12.03.2007 року його було прийнято на роботу в якості помічника машиніста тепловозу до Відокремленого підрозділу « Луганськвантажтранс» Державного підприємства «Луганськвугілля».
04.11.2014 року позивач, був звільнений за згодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КзпП України.
У зв`язку з простоєм підприємства з липня по листопад 2014 року не була нарахована заробітна плата, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові, а саме липень 2014 року становить 597,00 грн., серпень 2014 року 1193,00 грн., вересень 2014 року 1312,00 грн., жовтень 2014 року 1372,00 грн., листопад 2014 року - 119,00 грн.
Відповідач своїми діями завдав моральну шкоду яку позивач оцінює в 2000,00 грн. Не одержуючи заробітну плату тривалий час позивач був без грошей, не мав можливості забезпечувати сім`ю, своєчасно сплачувати комунальні послуги, не міг придбати ліки, харчі, що привело його до стресу та підвищення тиску.
Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечував.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, суд приходить до наступного.
Згідно із копією трудової книжки серії АА № 394157 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, 07.03.2007 року ОСОБА_1 був прийнятий помічником машиніста тепловоза ГП « Луганськпогрузтранс». 01.06.2010 року ГП « Луганськпогрузтранс» реорганізоване в ОП « Луганськпогрузтранс» ДП «Луганськвугілля». 04.11.2014 року на підставі наказу № 196-к, ОСОБА_1 був звільнений за згодою сторін ст. 36 п.1 КЗпП України.
Відповідно до копії довідки про доходи № 93, наданої 23.12.2014 року ВП « Луганськвантажтранс» ДП "Луганськвугілля" заборгованість з невиплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.06.2014 року по листопад 2014 року склала 8460,52 грн., з яких 4204,33 грн. складає заборгованість за червень 2014 року, 1392,51 грн. складає заборгованість за липень 2014 року і 2863,68 грн. складає заборгованість за листопад 2014 року. Згідно довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 середньоденна заробітна плата становить - 89,49 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Суд на підставі наданих сторонами доказів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 дійсно було нараховано, але не виплачено заробітну плату за період з 01.06.2014 року по листопад 2014 року склала 8460,52 грн., і така невиплата сталася з вини підприємства. При цьому, відсутність коштів для виплати заробітної плати не виключає відповідальності роботодавця за невиплату заробітної плати, що узгоджується із положенням п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13.Сума нарахованої зробітної плати у розмірі 8460,52 грн. підлягає повному задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем, суд враховує, що позивач був звільнений 4 листопада 2014 року, тобто в день, коли він знаходився на роботі, у зв`язку із чим розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня звільнення позивача, що відповідає положенням ст. 116 КЗпП України.
Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з 4 листопада 2014 року по 15 жовтня 2015 року за 345 календарних днів з розрахунку вартості одного дня 89,49 грн., що складає 30 874,05 грн., які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації у звязку із порушенням термінів виплати заробітної плати та компенсації за невикористану частину відпустки, суд зазначає наступне.
Згідно із статтями 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. № 159 із змінами та доповненнями, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
Отже, сума компенсації у зв`язку із порушенням термінів виплати заробітної плати та за червень-листопад 2014 року становить 10,76% сума індексації становить 910 грн.30 коп. а не 24,9% за 2014 рік , суд вважає задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача компенсації у зв`язку із порушенням термінів виплати заробітної плати в сумі 910,30 грн..
Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд враховує наступне.
В якості обґрунтування факту завдання та розміру моральної шкоди, позивач вказує на те, що відповідачем з ним не проведено розрахунок при звільненні та не сплачено соціальні внески до Пенсійного фонду України, у зв`язку із чим виплати Державного центру зайнятості на його користь проводилися у мінімальному обсязі і він залишався без засобів існування, що зумовило втрату їм нормальних життєвих зв`язків.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.
Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.
Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).
Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25.04.2015 року по справі № 6-23цс12.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи:
- характер порушення прав позивача, яке виразилося у невиплаті належних позивачу грошових сум;
- втрата позивачем нормальних життєвих зв`язків внаслідок безпідставного порушення трудових прав позивача, що зумовило вкрай скрутне матеріальне становище позивача.
Разом з тим, суд також враховує, що позивачем не було наведено підстав, з яких він виходив при визначенні розміру суми, яка підлягає відшкодуванню в якості моральної шкоди.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що достатнім та справедливим розміром відшкодування моральної шкоди, яка завдана позивачу, є сума в розмірі 1000 грн., яку належить стягнути з відповідача.
В частині стягнення з відповідача ненарахованої заробітної плати у розмірі 4593,00 грн. у зв`яку з простоєм підприємства з липня по листопад 2014 року суд вважає відмовити. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаются сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано ніяких доказів , що підприємство не працювало.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 115, 231,233,237-1 КЗпП України, ст. 10, 60, 212,214,367 ЦПКУкраїни, суд
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства « Луганськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітної плати, середнього заробітку за час розрахунку, компенсації, виплати індексу інфляції, моральної шкоди,- задовольнити частково.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який постановив рішення за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до суду першої інстанції протягом десяти днів з моменту отримання копії заочного рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Луганської області через Білокуракинський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Строк, протягом якого розглядатиметься заява відповідача про перегляд заочного рішення, не включається до строку на апеляційне оскарження.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Луганської області через суд першої інстанції.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя Білокуракинського районного суду
Луганської області ОСОБА_2