АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/414/16 Справа № 202/3449/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.

суддів: Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.,

при секретарі Синенко Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_2 16.05.2007 року було укладено договір №DOXRRX86730004, за умовами якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 3332,69 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,0% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.05.2009 року. Зобовязання за кредитом було забезпечено договором поруки №167, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент Банк» 20.10.2010 року. ОСОБА_3 свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 22.01.2014 року становить 39494,63 грн., з яких 3160,64 грн. заборгованість за кредитом, 9705,43 грн. заборгованість по процентам, 399,90 грн. комісія, 23871,77 грн. пеня; а також штрафи: фіксована частина 500,0 грн., процентна складова 1856,89 грн. Тому позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором №DOXRRX86730004 від 16.05.2007 року у розмірі 29494,63 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200,0 грн. та судовий збір за подання позовної заяви; також просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 10000,0 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року та додатковим рішенням цього ж суду від 12 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом позивач та ПАТ «Акцент-Банк» повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, а відповідач ОСОБА_2 через оголошення у пресі, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України, що стверджується публікацією відповідного оголошення в газеті «Урядовий курєр» №41 (5661) від 03.03.2016 року на сторінці 19.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 16 травня 2007 року укладено кредитний договір №DOXRRX86730004, відповідно до якого банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 3332,7 грн., строком по 16 травня 2009 року, зі сплатою 12,0 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту (а.с. 8).

Вищевказаним договором обумовлено щомісячне погашення заборгованості за кредитом в період з 15 по 20 число кожного місяця(а.с. 8).

Відповідно до пунктів 3.2.2. та 3.2.3 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які діяли у банку на момент укладення кредитного договору, позичальник зобовязується погашати кредит у порядку та строки відповідно до умов договору, а також сплатити відсотки за користування кредитом (а.с. 142-146).

Згідно п. 5.1 зазначених умов, які діяли на момент укладення вказаного вище договору, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1,0 грн.

Також, пунктом 5.3 умов про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які діяли на момент укладення вказаного вище договору, встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500,0 грн. та 5% від суми позову (а.с. 142-146).

Крім того, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки №167, в порядку забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором №DOXRRX86730004 від 16.05.2007 року, відповідно до якого розмір відповідальності поручителя ПАТ «Акцент-Банк» перед кредитором ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 10000,0 грн. (а.с.6-7).

Встановлено, що у звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязань за кредитним договором №DOXRRX86730004 від 16.05.2007 року, станом на 22 січня 2014 року, банком нарахована заборгованість в сумі 39494,63 грн., яка складається із заборгованості по кредиту 3160,64 грн., заборгованості по процентам 9705,43 грн., простроченої комісії 399,90 грн., пені за несвоєчасне погашення кредиту 23871,77 грн., а також штрафів 500,0 грн. (фіксована частина) та 1856,89 (процентна складова) (а.с.5, 152-154).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, де передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У пункті 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", зокрема, розяснено, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; враховуючи, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, зважаючи на складне матеріальне положення відповідачки, яка, згідно змісту позовної заяви, проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1, що на цей час знаходиться на окупованій території, колегія дійшла висновку, що нарахований банком станом на 22.01.2014 року розмір пені повинен бути зменшений до достатнього та необхідного розміру 5000,0 грн. Крім цього, з відповідачки ОСОБА_2 на користь банку підлягають стягненню прострочене тіло кредиту 3160,64 грн., прострочені проценти за користування кредитом 9705,43 грн., прострочена комісія 399,90 грн., розмір яких підтверджується представленим банком детальним розрахунком на а.с. 152-154 та випискою з особового рахунку боржника на а.с. 123 - 141.

Колегія звертає увагу, що у правовій позиції Верховного Суду України в справі № 6-2003цс15 зазначено, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи вищевикладене, стягнення на користь банку пені у розмірі 5000,0 грн., колегія вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення на користь банку штрафів у розмірі 500,0 грн. та 1856,89 грн., оскільки пунктом 5.3 умов про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які діяли на час укладення кредитного договору, передбачено, що вказані штрафи стягуються за порушення позичальником строків платежів (а.с.142-146). Отже, вищевказані штрафи є несправедливим подвійним нарахуванням неустойки.

Колегія звертає увагу, що відповідачі із заявами про застосування позовної давності до місцевого чи апеляційного судів не звертались, що стверджується матеріалами справи.

Відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, місцевий суд не взяв до уваги, що відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Отже у справі, яка переглядається, районний суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк".

Відповідно до положення ч. 1 ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, оскаржуване рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк - необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити.

Також, відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України, необхідно повідомити позивача, що розгляд його позовних вимог за заявленим у даній справі позовом до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк віднесено до юрисдикції господарських судів.

Наведені висновки апеляційного суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена у Постанові від 01.07.2015 року у справі за №6-745цс15, що, згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обов»язковою для всіх судів України, які застосовують відповідні нормативно-правові акти.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 грн.

Позивачем не представлено доказів на підтвердження факту оплати витрат на юридичну допомогу у сумі 3200,0 грн., тому вимога про стягнення на користь банку витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню у звязку з недоведеністю.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 303, 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року та додаткове рішення того ж суду від 12 листопада 2015 року скасувати.

Провадження в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" закрити.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за договором №DOXRRX86730004 від 16.05.2007 року, станом на 22.01.2014 року, у сумі 18265 грн. (вісімнадцять тисяч двісті шістдесят пять) грн. 97 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 3160,64 грн., заборгованість за відсотками у розмірі 9705,43 грн., заборгованість по комісії у розмірі 399,90 грн. та пені у сумі 5000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді