АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

07 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Заришняк Г.М.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору щодо сплати комісійної винагороди за управління кредитом, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» - Пінтеліна Андрія Володимировича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року,

встановила:

23 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсними з моменту укладення пункти 4.2, 4.3, 4.8., 5.1 кредитного договору № R8В від 16.01.2014 року, укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в порушення вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії платежі тощо за дії, які не є послугою у визначення цього Закону, а також п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, ПАТ «ВТБ Банк» неправомірно встановив в кредитному договорі комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту. При цьому відповідачем не було зазначено, які саме послуги включаються в поняття управління кредитом, чи надаються вони позивачу, їх розмір та порядок нарахування.

Положення оскаржуваного кредитного договору щодо порядку черговості виконання грошового зобов'язання вважала несправедливими.

Встановлення пунктом 5.1 кредитного договору відповідальності позичальника у вигляді сплати пені у розмірі 0,5% за кожен день прострочення, у т.ч. у разі прострочення сплати комісійної винагороди, порушує принци рівності сторін та принцип добросовісності, що є підставою для визнання вказаних умов договору недійсними.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано недійсними пункти 4.2, 4.3, 4.8, 5.1 кредитного договору №R8В від 16.01.2014 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 щодо сплати комісійної винагороди за управління кредитом.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «ВТБ Банк» - Пінтелін А.В. просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на те, що судом неправильно встановлено обставини, що мають істотне значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального права, неправомірного застосування положень ст. 11,16,18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позичальник, підписавши кредитний договір, погодилася з діючими умовами банківських та супутніх послуг. Перед підписанням кредитного договору вона була повідомлена банком про умови кредитування, зокрема, сплату банкові щомісячної комісії за управління кредитом, а також щодо розміру пені, та погодилась з ними.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ПАТ «ВТБ Банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 січня 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №№R8В за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі, а також Правилах споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» у сумі 41 500 грн. на строк по 16.01.2017 р. з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10% або в іншому розмірі, передбаченому цим договором.

Відповідно до п.4.2 вказаного договору, позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% річних від початкової суми кредиту.

Відповідно до п. 4.3 вказаного договору, сторони дійшли згоди, що кредит повертається, а проценти та комісія сплачуються позичальником 16 числа кожного місяця (дата списання банком платежів) у відповідності до графіка, який є невід'ємною частиною цього договору (додаток) та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Відповідно до п.4.8 вказаного договору, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги банку у такій черговості:

- у першу чергу сплачуються прострочені проценти за користування кредитом та прострочена щомісячна комісійна винагорода (за їх наявності);

- у другу чергу сплачується прострочена заборгованість за кредитом та щомісячна комісійна винагорода;

- у третю чергу сплачується прострочена заборгованість за кредитом ( за її наявності);

- у четверту чергу сплачується строкова заборгованість за кредитом;

- у п'яту чергу сплачуються витрати банку, пов'язані з одержанням виконання за борговими зобов'язаннями за договором ( за їх наявності);

- у шосту чергу сплачується пеня за прострочення сплати процентів та щомісячної комісійної винагороди ( за її наявності);

- у сьому чергу сплачується пеня за прострочення повернення кредиту ( за її наявності);

- у восьму чергу сплачуються штрафи, передбачені договором ( за їх наявності).

Відповідно до п. 5.1. вказаного кредитного договору, у разі прострочення позичальником зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобов'язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язань, включаючи день погашення. Якщо позичальник самостійно не сплатив на користь банка пеню яка передбачена цим пунктом, банк проводить списання пені з рахунків, які відкриті (будуть відкриті)позичальником у банку. При цьому пеня, яка передбачена цим пунктом , сплачується виключно в національній валюті України.

Ухвалюючи рішення про визнання вказаних пунктів кредитного договору недійсними щодо сплати комісійної винагороди, суд першої інстанції виходив з того, що вони є несправедливими та такими, що порушують права позичальника, як споживача послуг банка за договором споживчого кредиту.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки останній не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанову Верховного Суду України від 12.09.2012 р. ( справа №6-80цс12), за положеннями ч. 5 ст. 11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Разом з тим, в п.4.2 кредитного договору комісійна винагорода за управління кредитом визначена у процентному відношенні -1,69% річних від початкової суми кредиту, що не суперечить як положенням ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким позичальник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму за управління кредитом -701,35 грн.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного (карткового) рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості тощо.

Пункти 3.1, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, передбачають, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: перелік, розмір всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування тощо, і не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

Частиною 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Отже, така форма витрат, як плата за управління кредитом існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Встановлено, що графіком повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг (додаток до кредитного договору), передбачені витрати позичальника за управління кредитом -1,69% від початкової суми кредиту.

Вказана сума комісії є сталою, незмінною протягом всього часу дії договору.

При укладенні кредитного договору позивач знала про вказані умови договору та свідомо погоджувалась з ними, про що свідчить п.6.2, 6.3 кредитного договору.

Положення договору в частині черговості сплати комісійної винагороди є чіткими та однозначними, підстави вважати їх несправедливими також відсутні.

У разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_1 мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Таким правом ОСОБА_1 не скористалася, що свідчить про її згоду з усіма умовами договору, про що також свідчить часткове виконання договору.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недійсність положень кредитного договору в частині обов'язку позичальника сплачувати комісійну винагороду за управління кредитом, яка за умовами договору встановлена чітко фіксованою сумою, що підтверджується графіком платежів, який є невід'ємною частиною кредитного договору. При цьому банк діяв добросовісно, попередив позичальника про розмір комісії, яку останній повинен буде вносити. Позичальник прийняв вказані умови договору, які не були несправедливими в момент укладення, а тому зобов'язаний їх виконувати.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Оскільки пенею забезпечується виконання зобов'язання (ст. 546 ЦК України), і така нараховується і сплачується боржником у разі порушення боржником зобов'язання (ст. 549 ЦК України), сплата пені не є компенсацією в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а можливість її сплати залежить саме від боржника - від того, як своєчасно він виконує зобов'язання, передбачені договором.

Положення договору щодо відповідальності у разі прострочення позичальником зобов'язань з повернення кредиту та або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору у виді сплати пені за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язань, не суперечить вимогам чинного законодавства.

При цьому, у разі вимоги банку щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання умов договору, позивач має право на зменшення розміру неустойки відповідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України.

Позивачем не доведено, що умови договору порушують принцип добросовісності, є несправедливими, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» - Пінтеліна Андрія Володимировича задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору щодо сплати комісійної винагороди за управління кредитом відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/5497/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Лужецька О.Р

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.