Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/1415/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року Березівський районний суд Одеської області у складі: головуючого судді Дєткова О.Я.,

при секретарі Кулініч К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення 179575 грн. заборгованості за надані послуги,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що з 27 вересня 2012 року по 26 грудня 2014 року він працював на посаді завідуючого Березівської сортодослідної станції Одеської філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», завданням якої є проведення сільськогосподарських робіт по вирощуванню зернових культур та дослідження насіневих культур сільськогосподарської продукції. У звязку з відсутністю фінансування цієї станції йому перший заступник генерального директора ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» запропонував надати послуги по інвестуванню власних коштів для матеріального забезпечення Березівської сортодослідної станції, та зобовязався повернути їх після завершення сільськогосподарського циклу. З даною пропозицією він погодився та почав фінансувати проведення сільськогосподарських робіт. Однак після незаконного звільнення його у грудні 2014 року відповідач з ним не розрахувався та не відшкодував понесені витрати за надані послуги, згідно домовленості щодо їх фінансування, які становлять у розмірі 179575 грн. та складаються з витрачених власних коштів на матеріальне забезпечення діяльності цієї станції в сумі 54904 грн., оплату господарських та сільськогосподарських робіт у 2013-2014 роках на суму 48879 грн. і надання послуг інституту по проведенню польових дослідів сільськогосподарських культур в сумі 75790 грн. У звязку з чим просить стягнути з нього вказану суму заборгованості.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав і пояснив, що вони є безпідставними, а тому просить відмовити у їх задоволені.

Заслухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з наступних підстав.

Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

У відповідності до вимог ст.ст.208, 218 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу; недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Загальним наслідком недодержання вимоги закону про письмову форму правочину, передбаченим ч.1 ст.218 ЦК України, є обмеження видів доказів, які допускаються наводити з метою заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин.

Однак за правилами ст.208 ЦК України спірні правовідносини між сторонами належало вчиняти у письмовій формі.

Крім того, слід зазначити, що визнання факту вчинення правочину, встановлення його змісту, дійсність окремих умов правочину повинні ґрунтуватися лише на письмових та прирівняних до них доказах (фіксація правочину засобами аудіо-, відеозапису та ін.). Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Судом встановлено, що позивач склав та підписав разом з працівниками підприємства, без узгодження з Українським інститутом експертизи сортів рослин, акти щодо надання в якості власної фінансової допомоги сортодослідної станції послуг на проведення сільськогосподарських робіт та виконання інших дій (а.с.10-43).

Як свідчить з матеріалів справи та пояснень сторін, ними фактично оспорюються правочини, повязані з наданням позивачем на користь підприємства за власні його кошти сільськогосподарських та інших послуг.

В підтвердження факту вчинення правочинів позивач послався на те, що він за пропозицією відповідача та за усною домовленістю з ним провів за власний рахунок сільськогосподарські роботи та поніс інші витрати на користь підприємства на загальну суму 179575 грн.

Статтями 1158,1159 ЦК України передбачено, що якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. Особа, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, зобовязана негайно після закінчення цих дій надати особі, в майнових інтересах якої були вчинені дії, звіт про ці дії і передати їй усе, що при цьому було одержано.

За змістом зазначених норм матеріального права слідує, що особа має право лише за наявності загрози небезпеки майновим інтересам іншої особи й настання невигідних для неї майнових наслідків вчинити без доручення дії, спрямовані на її попередження, усунення або зменшення з обовязковим негайним наданням звіту про ці дії.

Відповідно до наведених положень цивільного права право на відшкодування понесених витрат мають особи, коли керівництво підприємства схвалить дії працівника стосовно проведення й оплати робіт, послуг без доручення, надалі до цих відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір (ч.2 ст.1158 ЦК України).

Водночас правочин вважатиметься схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляв учиніть дії, що свідчать про прийняття його до виконання (ч.1 ст.241 ЦК України).

У даній спірній ситуації такою дією буде затвердження керівником звіту працівника про фактично понесені ним витрати з додаванням до нього підтверджуючих документів.

За правилами ст.ст.59,60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте в підтвердження факту виконання умов вчинених, на думку позивача, правочинів, останній послався на те, що за допомогою вищевказаних актів він зафіксував факт витрачання своїх власних грошей.

Однак суд не приймає до уваги складені позивачем акти щодо надання ним власної фінансової допомоги підприємству, оскільки вони не узгоджуються з вищенаведеними нормами цивільного законодавства.

Які-небудь інші належні та допустимі докази, що обгрунтовують підставу позову та підтверджують його предмет, в матеріалах справи відсутні, тому вимоги позивача про стягнення грошових сум, за таких обставин, не можуть бути задоволені.

Керуючись ст.ст.10,60,212 ЦПК України, ст.ст.208,218,1158,1159 ЦК України,

ВИРІШИВ

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення 179575 грн. заборгованості за надані послуги відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області протягом дести днів з дня його проголошення.

Суддя: