Номер провадження: 22-ц/785/5234/16
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Комлевої О.С., Фальчука В.П.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про захист права власності, вселення та визначення порядку користування квартирою, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2016 року,

встановила:

22.01.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом та після уточнення позовних вимог просив суд усунути перешкоди в здійсненні його права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1; вселити його в зазначену квартиру; встановити порядок користування зазначеною квартирою, виділивши йому в користування жилу кімнату площею 17,3 кв.м., а в користування ОСОБА_3 та членів її сім`ї - кімнати площею 12,4 кв.м. та 9,0 кв.м., решту приміщень залишити в спільному користуванні сторін. Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим,що у 1999 році відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна НОМЕР_1, укладеного на Одеській Муніципальній біржі, він придбав зазначену квартиру. 02.03.2001 року згідно нотаріального договору дарування позивач подарував 1/2 частку вказаної квартири своїй дружині - ОСОБА_3 У 2003 році сім`я позивача та відповідачки розпалася, а у 2007 році шлюб між ними було розірвано. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2014 року договір НОМЕР_1 купівлі-продажу спірної квартири, був визнаний дійсним, за позивачем було визнано право власності на 1/2 частку квартири. Позивач зазначав, що у спірній квартирі проживають та зареєстровані його колишня дружина - ОСОБА_3 та члени її сім`ї: дочка від першого шлюбу - ОСОБА_4 та внучка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та він більше десяти років не має можливості користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідачка перешкоджає йому в здійсненні прав власника: відмовляється впускати в квартиру, користується його частиною, відхилює всі пропозиції щодо варіантів припинення права спільної власності сторін на спільне житлове приміщення. Враховуючи зазначене позивач був вимушений звернутися до суду з метою захисту своїх прав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Вирішено усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, вселити ОСОБА_2 у зазначену квартиру, належну йому на праві спільної власності. Встановлено порядок користування зазначеною квартирою: виділено ОСОБА_2 в користування жилу кімнату площею 17,3 кв.м., в користування ОСОБА_3 та членів її сім`ї - кімнати площею 12,4 кв.м. та 9,0 кв.м. Решту приміщень залишено в спільному користуванні сторін. Вирішено витання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що будь-які права ОСОБА_2 на проживання у спірній квартирі нею не порушувались та вона не створювала ніяких перешкод в проживанні позивача у квартирі, однак останній жодного разу не прийшов до квартири та не намагався в ній проживати, адже він проживає разом з іншою жінкою у іншій квартирі. Крім того зазначає, що позивачем не надано доказів, які б вказували, що можливо встановити саме порядок користування квартирою, який був ним заявлений, з клопотанням про проведення експертизи позивач не звертався та судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано те, що у спірній квартирі зареєстровані та проживають малолітня дитина, дві дорослі незаміжні особи та мати ОСОБА_3, яка є пенсіонеркою та потребує додаткового догляду, тому встановлений оскаржуваним рішенням порядок користування квартирою порушує права інших користувачів та погіршує умови проживання малолітньої дитини. ОСОБА_3 вказує, що районний суд проігнорував проживання малолітньої дитини в квартирі та порушення її прав, не залучив до участі у справі орган опіки та піклування.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2014 року по справі №522/6488/14-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.07.2015 року, визнано дійсним договір НОМЕР_1 купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, укладений 16.06.1999 року на Одеській Муніципальній біржі між ОСОБА_7, що діяла від свого імені та від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_9, з одного боку, і ОСОБА_2, з іншого боку, а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири під номер АДРЕСА_1, житловою площею 38,7 кв.м., загальною площею 65,9 кв.м.

Під час розгляду даної цивільної справи судом були встановлені обставини, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, є преюдиційними при розгляді даної цивільної справи. Так, судом було встановлено, що 16.06.1999 року на Одеській Муніціпальній біржі був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна НОМЕР_1, відповідно до якого ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 зареєстрував право власності в установленому законом порядку в ОМБТІ та РОН 16.06.1999 року (книга 320 пр., стор. 23, реєстр 770).

30.07.1999 року позивач зареєструвався у спірній квартирі, що підтверджується довідкою №257 від 12.12.2013 року, виданою дільницею №8 ЖКС.

02.03.2001 року ОСОБА_2 подарував 1/2 частку вказаної квартири ОСОБА_3 Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Федорченко Т.М., реєстровий номер НОМЕР_2, та зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації і реєстрації об'єктів нерухомості (кн. 407 пр., стор. 11, реєстр 770).

На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2014 року по справі №522/6488/14-ц право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку зазначеної квартири зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером НОМЕР_3.

Крім того, судом встановлено, що 08.05.2007 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, про що Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси зроблено актовий запис НОМЕР_5, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 виданого 08.05.2007 року.

Згідно Довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) №257 від 12.12.2013 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: з 30.07.1999 року - ОСОБА_2, як основний квартиронаймач; з 21.05.2004 року - ОСОБА_3, його колишня дружина, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, донька колишньої дружини; з 01.09.2012 року - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, внучка колишньої дружини.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. ( ч. 1 ст. 383 ЦК України)

Статтею 391 ЦК України, передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оскільки відповідачка створює перешкоди позивачу у користуванні квартирою АДРЕСА_1, яка є об'єктом їх спільної власності, не надає доступ до квартири, суд вбачав порушення прав та інтересів позивача, у зв'язку з чим вважає позовні вимоги в частині усунення перешкод з боку відповідачки в здійсненні відповідачем його права власності на 1/2 частку зазначеної квартири, а також його вселення до зазначеної квартири, законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про визначення порядку користування спірною квартирою, районний суд виходив з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, виготовленого КП ОМБТІ та РОН 16.02.2007 року, загальна площа квартири становить 65,9 кв.м., житлова площа - 38,7 кв.м., підсобна - 23,1 кв.м., корисна - 61,8 кв.м. При цьому квартира складається з 3 житлових кімнат, площею: 17,3 кв.м., 9,0 кв.м., 12,4 кв.м., кухні площею 9,5 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., туалету площею 1,0 кв.м., коридору площею 10,0 кв.м. балкону(лоджії) площею 1,3 кв.м. та 2,8 кв.м.

Оскільки, позивач та відповідач не можуть дійти домовленості щодо порядку користування спільною квартирою, площа кімнати (17,3 кв.м.) яку позивач просить виділити йому у користування є навіть меншою, ніж жила площа, яка згідно правовстановлюючих документів належить позивачу (19,35 кв.м. (з розрахунку 38,7 / 2=19,35), суд вважав запропонований позивачем варіант порядку користування квартирою справедливим та ніяким чином не обмежуючим права відповідачки, як співвласника квартири.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вважав за доцільне встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1: виділивши ОСОБА_2 в користування жилу кімнату площею 17,3 кв.м., в користування ОСОБА_3 та членів її сім`ї - кімнати площею 12,4 кв.м. та 9,0 кв.м. Решту приміщень залишити в спільному користуванні сторін.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта, що оскаржуване рішення суду порушує житлові права інших членів сім'ї у тому числі малолітньої, спростовуються як доводами зазначеними у самому рішенні, так і тим, що у вказаних осіб є житло, а саме квартира АДРЕСА_2 (відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно).

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.05.2016 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

В.П.Фальчук