АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/2169/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/789/359/16 Доповідач - Дикун С.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення сплачених коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Еталон (далі ТзОВ Лізингова компанія Еталон) про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2015 року вищевказаний позов задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 003072 від 21 жовтня 2015 року, укладений між ТзОВ Лізингова компанія Еталон та ОСОБА_1 Стягнуто із ТзОВ Лізингова компанія Еталон в користь ОСОБА_1 32 100 грн. сплачених коштів. У решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТзОВ Лізингова компанія Еталон в користь ОСОБА_1 974, 40 грн. судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТзОВ Лізингова компанія Еталон подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог скасувати та залишити позовну заяву ОСОБА_1 без задоволення.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Безпідставними відповідач вважає висновки суду про те, що він ввів в оману позивача. Не відповідають дійсності й висновки про те, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то п.3.5 договору суперечить ст.808 ЦК України та п.2 ч.3 ст.18 ЗУ Про захист прав споживачів щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця відносно якості, комплектності, справності предмета лізингу. Вважає, що безпідставними є також висновки про те, що умова договору про сплату комісії за організацію є незаконною та не є лізинговим платежем, а розмір комісії за організацію є неспівмірним виконаній послузі; умови договору не надають право позивачу його розірвати, що є порушенням ст.18 ЗУ Про захист прав споживачів; умови п. 8.7 договору суперечать вимогам ч.6 ст.762 ЦК України; відповідач здійснив нечесну підприємницьку практику; умови договору є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав і обов'язків.

В іншій частині рішення суду не оскаржується і підстави для його перегляду відсутні.

Відповідач - ТзОВ Лізингова компанія Еталон, будучи належно повідомленою про розгляд справи, у судове засідання не зявилась.

Позивач апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду до скасування.

Судом установлено, що 21 жовтня 2015 року між ТзОВ Лізингова компанія Еталон та ОСОБА_1 було укладено Договір фінансового лізингу № 003072 з додатками №1, №2, №3 (далі Договір), згідно якого предметом лізингу виступає автомобіль Chery Tiggo. (а.с.11)

У додатку №1 до договору фінансового лізингу № 003072 вказано, що комісія за організацію становить 32100 грн (а.с.17)

На виконання Договору, 21 жовтня 2015 року позивач сплатив суму у розмірі 32100,00 грн. із зазначенням платежу: оплата згідно з договором № 003072. ( а.с.22)

Договір фінансового лізингу № 003072 вчинений у письмовій формі та підписаний ОСОБА_1 на кожному аркуші цього Договору та Додатків до Договору №1, №2, №3.

З матеріалів справи вбачається заява ОСОБА_1 від 21 жовтня 2015 року, у якій заявник вказує, що прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу № 003072 від 21 жовтня 2015 року в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта ОСОБА_2 (а.с.56)

Згідно з п.8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, що визначена у додатку №1 до цього договору.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що умови договору лізингу є несправедливими по відношенню до споживача позивача по справі, а тому оспорюваний договір слід визнати недійсним, стягнути на користь позивача сплачену ним комісію у сумі 32100 грн.

Проте, з таким висновком суду не можна погодитись.

За договором фінансового лізингу (ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг») лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Отже, спірний договір лізингу є непрямим лізингом.

Позивач стверджує, що працівники компанії ввели його в оману, вказавши, що після сплати 32100 грн. він отримає предмет лізингу. Однак, як зазначив сам позивач, договір, який ним підписаний в цілому і кожна сторінка окремо, він не читав, бо менеджер-консультант спонукала підписати його скоріше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші клієнти, а тому його твердження є безпідставними. Крім цього, позивачем не доведено, що компанія навмисно ввела його в оману щодо умов договору. Наявність умислу є необхідною умовою для визнання договору недійсним з підстав обману (ст. 230 ЦК України). Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Отже, встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

За договором лізингу (ст. 806 ЦК України) одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За положеннями статей 626 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Для кваліфікацій умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше - умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє - умови договору завдають шкоди споживачеві.

Колегія суддів прийшла до висновку про відсутність одночасно зазначених ознак «несправедливих умов договору».

Позивач сплатив лише комісію за організацію та оформлення даного договору та не вчиняв інших дій, передбачених умовами договору, для досягнення мети направленої на придбання автомобіля Chery Tiggo. В такому разі відповідач позбавлений можливості приступити до виконання своїх договірних обов'язків, а отже, стверджувати про наявність недобросовісності з боку відповідача (при невиконанні своїх обов'язків) не можливо.

За таких обставин, твердження суду про наявність несправедливих умов договору є помилковим, оскільки одночасно вищезазазначених ознак «несправедливих умов договору» не встановлено.

Також і відсутній дисбаланс договірних прав та обов'язків, так як, з договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відповідно до п.п 1.2, 1.3 Договору строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з графіком сплати лізингових платежів (додаток № 2 до Договору) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмету лізингу за формою, встановленою лізингодавцем. Замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток № 3 до Договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію авансового платежу у повному обсязі.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

З аналізу умов договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, а отже, твердження про завдання шкоди позивачу є безпідставним та недоведеним.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користуватись предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж, як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, сплачена позивачем сума, яка передбачена умовою договору в розмірі 32100 грн. не входить до авансового платежу, а є комісією за організацію даного договору і лізингоодержувачу не повертається. Про зазначену обставину стверджує Додаток №1 до договору фінансового лізингу №003072 від 21 жовтня 2015 року, власноручно підписаний ОСОБА_1, де у розділі - Вхідна інформація зазначено про комісію за організацію (10%) - 32100 грн.

Що стосується обов'язкової наявності у договорі лізингу такої умови, як вказівка продавця товару, яка зазначала б у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, то така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець визначає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. До того ж, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить, який товар необхідно придбати, від нього залежить коли даний товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, і, після сплати лізингоодержувачем всіх передбачених договором платежів, передати його у користування та володіння лізингоодержувачу.

Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме: з підстав, які не залежать від лізингодавця та чітко передбачено, що в разі такої зміни між сторонами має бути підписана обов'язкова додаткова угода до договору, а також акт коригування вартості предмета лізингу.

Статтями 7 та 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача відмовитись від договору лізингу в односторонньому порядку та право вимагати розірвання договору лізингу.

Отже, законодавством передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів лізингу в односторонньому порядку, тобто, передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору.

Відповідно до п. 10.11 Договору, у випадку розірвання Договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України спірний договір лізингу є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір фінансового лізингу № 003072 з додатками №1, №2, №3 від 21 жовтня 2015 року між сторонами укладений із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог, підписаний сторонами, а висновок суду про те, що договір містить несправедливі умови, порушує права позивача як споживача, не відповідає вимогам матеріального права та не грунтується на доказах.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2ст.59 ЦПК України).

У порушення зазначених вимог закону, суд не врахував письмової заяви позивача, у якій він вказує, що прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу № 003072 від 21 жовтня 2015 року в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта ОСОБА_2 (а.с.56).

Крім того, позивач не заперечує, що кожна сторінка договору та додатки до нього підписані ним особисто, тому, підписуючи договір і додатки, він мав реальну можливість ознайомитися з їх умовами, зокрема, з п.8.2.1 договору про сплату комісії за організацію та п.12.12 договору про те, що у випадку розірвання договору, лізингоодержувачу не повертається комісія за організацію договору.

Отже, позивачем не доведено, що умови оспорюваного договору лізингу є несправедливими і такими, що порушують його права як споживача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення сплачених коштів, що є підставою, згідно з вимогами п. п.2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення суду щодо таких вимог із ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2015 року в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення сплачених коштів скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення сплачених коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_3