АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4256/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Семенюк Т.А.

при секретарі - Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної пенітенціарної служби України, Бердичівської виправної колонії №70, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державної пенітенціарної служби України в Житомирський області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду представник позивача звернулась у червні 2015 року.

Зазначав, що ОСОБА_3 є засудженим та відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в Бердичівській виправній колонії №70 за ч. 2 ст. 187, ч. І ст. 122 КК України. 27.05.2014 року останньому було присвоєно ІІІ групу інвалідності ЛТК, діагноз - цукровий діабет II тип, інсулінозалежний, про що зроблено відповідний запис в медичній книжці. Під час відбування покарання у Бердичівській виправній колонії №70 ОСОБА_3 не надавалось належним чином необхідне лікування, обстеження та діагностика. При перебуванні на лікуванні у 2014 року в Стрижавській виправній колонії №81 у нього було виявлено інфільтративний туберкульоз верхньої долі лівої легені, який виник внаслідок не надання медичними працівниками Бердичівській виправної колонії №70 належного лікування на початкових стадіях цієї хвороби. Внаслідок зазначених дій відповідачів, позивачу встановлено II групу інвалідності на 1 рік та згідно довідки МСЕК від 08 травня 2015 року зазначено, що він потребує подальшого лікування в умовах туберкульозної лікарні та постійного диспансерного нагляду лікаря - ендокринолога. Оскільки бездіяльність відповідачів спричинила ушкодження його здоров'я, представник просила стягнути з відповідачів на користь довірителя моральну шкоду в розмірі 60 000,00 грн., заподіяну ушкодженням здоров'я.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 засуджений 01.06.2012 року Козелецьким районним судом Чернігівської області за ст. 187 ч. 2, 122 ч. 1, 70 ч. 1, 71 КК України до 8 років позбавленням волі з конфіскацією майна. Строк покарання з 13.12.2011 року по 09.12.2019 року.

З медичної картки амбулаторного хворого № вбачається, що ОСОБА_3 хворіє на сахарний діабет ІІ типу.

Згідно пояснень самого позивача останній дізнався про зазначену хворобу під час знаходження в Чернігівському слідчому ізоляторі на стадії досудового розслідування кримінального провадження, по якому зараз відбуває покарання.

Як пояснив представник відповідача, з початку перебування в Бердичівській виправній колонії №70 позивач був взятий на облік з підстав наявності у нього цукрового діабету та було назначено дієтичне харчування по нормі 8Б.

Бердичівська виправна колонія №70 зверталась до департаменту охорони здоров'я та медико-санітарного забезпечення ДПтС України з запитами на госпіталізацію позивача №664 від 10.02.214 року, №12.09.2014 року та 13.10.2014 року відносно медичного обстеження та лікування до спеціалізованого лікувального закладу відповідно до діагнозу, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 77-79).

Як вбачається з довідки Стрижавської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби у Вінницькій області №81, №6/1979 від 05.05.2015 року, засуджений ОСОБА_3 двічі знаходився на лікуванні в терапевтичному відділенні міжобласної багатопрофільної лікарні при Стрижавській ВК №81.

В зазначеному лікувальному закладі позивач перебував у період з 21.03.2014 року по 31.05.2014 року з діагнозом цукровий діабет, ІІ тип, середньої важкості, інсулінозалежний.

В той же час під час рентгенографії позивачу діагностовано множинні цільні вогнища на верхівках лівої легені.

В задовільному стані ОСОБА_3 виписаний з терапевтичного відділення за висновками лікаря підлягає диспансерному нагляду терапевта, ендокринолога. Потребує дієтхарчування (норма 8Б), інсулінотерапія по вищевказаній схемі.

На засіданні ЛТК №115 від 27.05.2014 року позивача визнано інвалідом ІІІ групи терміном на 12 місяців (а.с. 25).

Під час перебування позивача у Бердичівській виправній колонії №70, останній отримував дієтичне харчування по нормі 8Б, що підтверджується рапортами на ім'я начальника Бердичівській виправній колонії №70 на дієтичне харчування позивача.

Для забезпечення потреби засудженого в інсуліні, позивач був поставлений на диспансерний облік з приводу цукрового діабету в міській лікарні м. Бердичіва. Прийом інсуліну проводився згідно призначень лікувального закладу під контролем чергових середніх працівників Бердичівській виправній колонії №70, що підтверджується пояснювальними записками фельдшерів Бердичівській виправній колонії №70 (а.с.73-76).

Згідно довідки Стрижавської виправної колонії управління державної пенітенціарної служби у Вінницькій області №81 №6/1979 від 05.05.2015 року вдруге засуджений ОСОБА_3 поступив в терапевтичне відділення міжобласної багатопрофільної лікарні при Стрижавській ВК №81 22.12.2014 року з діагнозом цукровий діабет, ІІ тип, середньої важкості, інсулінозалежний. Після рентгенологічного обстеження у хворого був діагностований рецидив туберкульозу верхньої долі легені.

В задовільному стані позивач був виписаний з терапевтичного відділення та згідно наряду направлений для подальшого лікування в противотуберкульозний лікувальний заклад.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК №019266 від 05.05.2015 року у позивача встановлена ІІ група інвалідності строком до 01.06.2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновків, що позивачем не доведено факту бездіяльності з боку відповідачів в результаті якої позивачу могло бути заподіяно ушкодження здоров'я, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову щодо відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України).

Саттею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу .

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 212 ЦПК України).

Всупереч вимогам вищезазначених статей ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди завданої йому у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, спричиненої бездіяльністю відповідачів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у 2014 році апелянту присвоєно ІІІ групу інвалідності, а вже 2015 році ІІ групу інвалідності, що є безпосереднім доказом погіршення стану його здоров'я, не може бути прийняте судом до уваги, як підстава для задоволення позовних вимог, оскільки з наявних матеріалах справи доказів не вбачається тієї обставини, що погіршення стану здоров'я відповідача відбулось у зв'язку з бездіяльністю відповідачів.

Згідно ст. 8 КВК України засуджені мають право на охорону здоров'я в обсязі, встановленому Основами законодавства України про охорону здоров'я, за винятком обмежень, передбачених законом. Охорона здоров'я забезпечується системою медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних заходів, а також поєднанням безоплатних і платних форм медичної допомоги. Засудженому гарантується право на вільний вибір і допуск лікаря для отримання медичної допомоги, у тому числі за власні кошти.

Статтею 116 КВК України встановлено, що у місцях позбавлення волі організовуються необхідні лікувально-профілактичні заклади, а для лікування засуджених, які хворіють на активну форму туберкульозу, - заклади на правах лікувальних. Для спостереження та лікування хворих на інфекційні захворювання в медичних частинах колоній створюються інфекційні ізолятори.

Лікувально-профілактична і санітарно-протиепідемічна робота в місцях позбавлення волі організовується і проводиться відповідно до законодавства про охорону здоров'я. Адміністрація колоній зобов'язана виконувати необхідні медичні вимоги, що забезпечують охорону здоров'я засуджених. Засуджені до позбавлення волі зобов'язані виконувати правила особистої і загальної гігієни, вимоги санітарії.

Згідно розділу ІІІ Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я № 1348/5/572 від 15.08.2014 року, направленню на госпіталізацію в лікарняні заклади підлягають засуджені, у яких виникли захворювання або загострилися хронічні хвороби, лікування яких потребує госпіталізації до лікарняних закладів, а також при необхідності проведення додаткового обстеження (наявним у медичних частинах УВП обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень) в умовах лікарняних закладів.

Направлення засуджених на лікування до лікарняних закладів за нарядами управління охорони здоров'я та медико-санітарного забезпечення ДПтС України та нарядами територіальних органів ДПтС України здійснюється згідно з розподілом, який визначається організаційно-розпорядчими актами ДПтС України.

Для отримання наряду на направлення засудженого на стаціонарне лікування до лікарняного закладу відділ (сектор) охорони здоров'я територіального органу ДПтС України, якому підпорядкована УВП, яка направляє засудженого, надсилає запит на госпіталізацію за формою, наведеною в додатку 11 до цього Порядку, з висновком лікаря медичної частини УВП про необхідність лікування засудженого в лікарняному закладі.

Питання про видачу наряду вирішується негайно з дня надходження запиту.

Встановивши, що Бердичівська виправна колонія №70 забезпечувала позивачу проведення консультацій лікаря-ендокринолога, здійснювало заходи щодо поставлення на диспансерний облік з метою отримання інсуліну за рахунок держави, робила запити відносно позивача на планове медичне обстеження та лікування до спеціалізованого лікувального закладу відповідно до діагнозу, які були задоволені Державною пенітенціарною службою України, внаслідок чого позивач двічі перебував на лікуванні у спеціалізованому лікувальному закладі, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про невідповідність доводів позивача щодо бездіяльності відповідачів, що спричинило ушкодження його здоров'я встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі Державна пенітенціарна служба України погодила запит на госпіталізацію позивача від 16.10.2014 року лише 20.11.2014 року, видавши відповідний наряд, не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, планова госпіталізація засуджених передбачає дотримання певного порядку погодження запитів Державною пенітенціарною службою, зокрема, з метою з'ясування наявності вільних місць у медичному закладі, до якого направляється засуджений.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: