Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/3571/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання: Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі - ПАТ «УкрСиббанк» або банк). Просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0, укладений 24 грудня 2007 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач. Свої вимоги обґрунтовує тим, що зміст правочину суперечить актам цивільного законодавства та порушує його права та інтереси як споживача кредитної послуги. Зокрема посилається на те, що йому не була надана інформація в повному обсязі, умови договору щодо сплати банку комісії суперечать п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, від нього не було отримано письмового підтвердження про умови кредитування та статут відповідача не передбачає права на надання споживчих кредитів.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції не дослідив всебічно, повно та об'єктивно договір про надання споживчого кредиту. Пункти 1.2.2 та 5.3 договору суперечливі за змістом, оскільки п.1.2.2 зобов'язує повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 22 грудня 2028 року, а п.5.3 надає банку право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, чим встановлено жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлено лише власним розсудом виконавця (п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживача»).Умова договору, що зазначена у пункті 1.3.4, про те, що позичальник сплачує банку комісію, суперечить п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, оскільки зобов'язує його сплачувати комісію. Всупереч приписів пунктів 2.4,2.5 вищевказаних Правил від нього не відібрано письмове підтвердження про ознайомлення з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що 24 грудня 2007 року між Акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту№0 (а.с.6-25).

За умовами правочину банк надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в сумі 36 020 доларів США з процентною ставкою12,4% річних, а ОСОБА_1 зобов'язався в повному обсязі в термін, не пізніше 22 грудня 2028 року, повернути кредит та сплатити проценти за користування.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Пунктом 1.2.2 договору про надання споживчого кредиту врегульовано, що позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 22 грудня 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3,4.9,5.3,5.5,5.6,5.8,5.10,8.4,10.2,10.14 договору.

Відповідно до пункту 5.3 договору про надання споживчого кредиту при настанні подій, що впливають на здатність або бажання виконання позичальником зобов'язань за договором, зокрема: погіршення фінансового стану позичальника (під погіршенням фінансового стану позичальника, в тому числі, розуміють невиконання або прострочення виконання позичальником грошових зобов'язань перед банком, передбачених цим договором, а також будь-якими іншими угодами, що укладені або будуть укладені в майбутньому між сторонами); та/або порушення проти позичальника кримінальної справи; та/або звільнення з основного місця роботи; та/або довгострокового погіршення стану здоров'я позичальника, інвалідність та ін.., які можуть призвести до погіршення фінансового стану позичальника та унеможливлюють подальше виконання зобов'язань за цим договором; та/або нездійснення страхування або подальшого щорічного страхування предмета застави протягом строку дії даного договору, збільшеного на 90 календарних днів, відповідно до умов п.4.8 цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахування процентів у порядку, встановленому розділом 12 цього договору.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що пункти 1.2.2 та 5.3 договору суперечливі є безпідставними, оскільки відповідно до змісту п.1.2.2 правочину, за умови своєчасного погашення тіла кредиту та процентів, термін повернення кредиту - до 22 грудня 2028 року, а якщо позичальник не буде здійснювати проплати відповідно до графіка погашень, то тільки за таких умов банк набуде права на дострокове стягнення коштів, чим забезпечується фінансова дисципліна у правовідносинах та дотримується баланс між договірними правами та обов'язками сторін. Надавши грошові кошти, банк має право на їх своєчасне повернення.

У разі добросовісного (належного) виконання позичальником своїх обов'язків негативні наслідки для нього не наступають, тобто банк у такому разі не набуває права на звернення із достроковим стягненням наданих сум, а тому відсутні підстави вважати, що умови договору передбачають встановлення жорстких обов'язків для споживача, а для виконавця передбачають надання послуги лише за власним розсудом. Банк також чітко зобов'язаний надати споживачеві грошові кошти і тільки при виконанні своїх обов'язків він набуває певних прав кредитора.

Відповідно до редакції п. 1.3.4 договору позичальник згідно умов договору в день видачі кредиту (до фактичної видачі кредиту) сплачує банку комісію у національній валюті за надання кредиту у розмірі еквівалентному сумі - доларів США за курсом Національного банку України станом на дату видачі кредиту (без ПДВ).

Згідно з п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У додатку №2 до договору, яким врегульовано графік платежів, у колонці «комісія за надання кредиту» проставлений показник, який дорівнює нулю.

За таких обставин, умовами пункту 1.3.4 договору не порушені приписи пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, враховуючи те, що фактично комісія за надання кредиту не встановлена, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу безпідставні.

Як убачається зі змісту п. 9.2 договору ОСОБА_1, підписавши договір, підтвердив, що він повністю розуміє всі умови цього договору і погоджується з ними.

Згідно п.10.13. договору підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням даного договору ОСОБА_1 отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Невідібрання банком від позивача письмового підтвердження про ознайомлення його з вищенаведеною інформацією, всупереч приписів пунктів 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не порушує прав останнього.

Неотримання банком від ОСОБА_1 письмового підтвердження про ознайомлення його з інформацією, при отриманні ОСОБА_1 інформаційного листа з умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту, не може бути підставою для визнання договору недійсним, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не змінюють висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_1, підписавши договір, засвідчив свою згоду з його умовами.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_1 ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови договору та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в останньому несправедливих умов та істотного дисбалансу прав споживача, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Позивач відповідно до п. 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час (з 2007 до 2016 роки) користується кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згоден з умовами даного договору та не вимагав надання додаткової інформації за даним договором.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 21 серпня 2015 року у справі №278/1787/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору недійсним, яке ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року залишено без змін, у задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до змісту п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між ними самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Позови не тотожні щодо їх підстав.

З огляду на таку обставину, суд першої інстанції законно відкрив провадження у даній цивільній справі та розглянув спір по суті, а відтак відсутні й підстави для скасування рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду залишає без змін.

Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: