№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4427/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О..
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, визнання незаконною згоди профспілкового комітету на звільнення, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення суми утриманого податку та відшкодування моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України».

Просила визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення №287-к від 26.08.2014 року, поновити її на посаді начальника управління супроводження казначейських операцій АТ «Ощадбанк»; визнати надану згоду профспілкового комітету відповідача на звільнення позивача, викладену в протоколі № 19 від 31.10.21014 року незаконною; стягнути з відповідача на її користь 616 443, 87 грн., а саме: незаконно вирахувані податки з вихідної допомоги у розмірі 2452,43 грн.; суму середнього заробітку за чотири робочі дні 03,04,05,06.11.2014 року в розмірі 4263, 76 грн.; суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.11.2014 року по 22.12.2015 року у розмірі 304 858, 84 грн.; стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Також просила стягнути з відповідача понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що її було звільнено з посади начальника управління супроводження казначейських операцій ПАТ «Ощадбанк» наказом голови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» №375-к від 31.10.2014 року на підставі наказу № 287-к від 26.08.2014 року у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст. 40 КЗПП України. Разом з тим, в порушення вимог ст.. 40 КЗПП України розгляд питання про звільнення здійснювався за її відсутності, у неї не було відібрано жодних пояснень по суті даного питання.

Вказує, що відповідач повинен був запропонувати їй вакансії, оскільки відбувалася не ліквідація управління, в якому вона працювала на посаді начальника, а реорганізація.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2016 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4 263, 76 грн.; 243 , 60 грн. судового збору та 150 грн. витрат на правову допомогу.

В задоволені інших позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якійпросив суд апеляційної інстанції рішення Печерського районного суду м. Києва скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» перед винесенням Постанови № 593, якою були затверджені зміни в організації виробництва і праці Ощадбанку і передбачена ліквідація Управління супроводження казначейських операцій, яке очолювала позивач, повинен був зробити техніко-економічне обґрунтування ліквідації управління супроводження казначейських операцій та погодити дану дію з профспілковим комітетом.

Зазначає, що при наданні ОСОБА_3 повідомлення про заплановане її вивільнення було надано перелік посад, на які її можуть перевести для подальшої роботи в ПАТ «Державний ощадний банк України». Разом з тим, даний перелік містив посади, які не відповідають кваліфікації, освіті і попередній займаній посаді ОСОБА_3 При цьому не у всіх посадах була вказана заробітна плата і посадові обов'язки, тому позивач відмовилася від запропонованих посад. Однак, в повідомленні про заплановане вивільнення від 29.10.2014 року в розділі про відмову від запропонованих вакансій підпису вона не поставила, а отже вона не відмовлялася від усіх запропонованих посад, а лише вимагала конкретизації по цим вакансіям.

Представник апелянта ОСОБА_4 також вказує на те, що при звільненні ОСОБА_3 не було враховано її перевагу перед іншими працівниками на залишення на роботі у зв'язку з її великим стажем роботи в ПАТ «Державний ощадний банк України».

Окрім того зазначає, що розгляд питання про надання згоди профспілкового комітету на звільнення позивача відбулося у її відсутність, разом з тим, згоди на вчинення подібних дій профспілковому комітету вона не надавала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 з 05.04.1999 року працювала на посаді начальника управління супроводження казначейських операцій АТ «Ощадбанк».

Відповідно до постанови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» №593 від 21.08.2014 року «Про зміни в організації виробництва і праці в центральному апараті АТ «Ощадбанк» із штатного розпису відповідача було виведено 20 одиниць управління супроводження казначейських операцій, яке ліквідовано з 03.11.2014 року.

ОСОБА_3, було звільнено з вищезазначеної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України наказом Голови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_5 №375-к від 31.10.2014 року. ОСОБА_3 було повідомлено про це листом від 31.10.2014 року №21/1-13/1534, який було направлено поштою 03.11.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач була ознайомлена з наказом 06.11.2014 року.

Підставою для звільнення ОСОБА_3 з посади начальника управління супроводження казначейських операцій став Наказ № 287-к від 26.08.2014 року «Про попередження працівників управління супроводження казначейських операцій АТ «Ощадбанк» про наступне їх вивільнення», пропозиції вакантних посад від 28.08.2014 року, 13.10.2014 року, 29.10.2014 року та протокол засідання профспілкового комітету АТ «Ощадбанк» № 19 від 31.10.2014 року.

Як вбачається з повідомлень про заплановане звільнення, копії яких містяться в матеріалах справи (т.1, а.с.60-65), ОСОБА_3 від запропонованих вакансій у ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовилася.

Зі змісту протоколу № 19 засідання профспілкового комітету ПАТ «Державний ощадний банк України» від 31.10.2014 року (т. 1, а.с. 67-68) вбачається, що ОСОБА_3 була попереджена про проведення засідання профспілкового комітету та просила проводити засідання у її відсутність.

Як було встановлено судом першої інстанції і не заперечувалося позивачем, вихідна допомога при звільненні була перерахована в повному обсязі на її картковий рахунок 31.10.2014 року.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 49-2 КЗпП України встановлено, що працівники попереджаються про наступне вивільнення персонально не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією або спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, працівник на власний розсуд звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

ОСОБА_3 неодноразово надходили пропозиції вакантних посад в ПАТ «Державний ощадний банк України», від яких вона відмовлялася у письмовому вигляді, а отже її звільнення відбувалося в порядку, встановленому ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до ст.. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору у зв'язку зі скороченням штату працівників може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 31.10.2014 року було проведено засідання профспілкового комітету ПАТ «Державний ощадний банк України», порядком денним якого був розгляд подання адміністрації АТ «Ощадбанк» №21/1-16/1530 від 31.10.2014 року про надання згоди на звільнення працівника АТ «Ощадбанк» ОСОБА_3 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Було прийняте рішення про надання згоди на звільнення працівника АТ «Ощадбанк» ОСОБА_3 з посади начальника управління супроводження казначейських операцій АТ «Ощадбанк» згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Як вбачається зі змісту протоколу засідання профспілкового комітету ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3 просила проводити засідання профкому без її присутності.

А відтак, виходячи зі встановлених обставин справи, що підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, звільнення позивача було проведено у відповідності до вимог трудового законодавства.

Посилання представника апелянта на те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» повинен був обґрунтувати ліквідацію Управління супроводження казначейських операцій, яке очолювала позивач та погодити дану дію з профспілковим комітетом є такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства виходячи з наступного.

Частина 2 ст. 49-4 КЗпП України визначає, що ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткового зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації щодо цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ліквідація банку - це процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього закону та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; реорганізація банку - злиття, приєднання, виділення, поділ банку, перетворення його організаційно-правової форми, наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов'язків правонаступникам.

Як вбачається з матеріалів справи, ані ліквідація, ані реорганізація ПАТ «Державний ощадний банк України» не проводилася, а відтак, доводи позивача та його представника про необхідність обґрунтування відповідачем відповідно до вимог ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України профспілковому комітету скорочення чисельності штату працівників, у зв'язку з яким була звільнена ОСОБА_3, є такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Окрім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, не було порушено переважне право працівника на залишення на роботі при звільненні за скороченням штату, передбачене ч. 1 ст. 42 КЗпП України, оскільки даним правом наділені працівники, які займають однакові посади, а посада позивача як начальника управління супроводження казначейських операцій ПАТ «Державний ощадний банк України» була єдиною в цьому управлінні.

Таким чином, колегія суддів надходить до висновку, що твердження позивача та його представника про невідповідність вимогам закону згоди профспілкового комітету на звільнення є таким, що не ґрунтується на нормах діючого законодавства, а відтак у суду відсутні підстави для скасування оскаржуваного позивачем наказу про звільнення на поновлення ОСОБА_3 на посаді та відповідно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 304 858, 84 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не була виплачена вихідна допомога в день її звільнення 31.10.2014 року. Вказана виплата була здійснена 05.11.2014 року, тобто була прострочена на 4 дні, що було визнано представником відповідача.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Пункт 3 вищевказаного Порядку визначає, що усі виплати включають в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Таким чином, судом першої інстанції було вірно розраховано суму середнього заробітку за 4 дні затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 4 263, 76 грн.

Позивачем та її представником не було надано суду першої інстанції будь-яких доказів щодо факту заподіяння ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_3 моральної шкоди та її розміру, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 50 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Окрім того, вимоги позивача про стягнення суми вирахуваних з вихідної допомоги податків у розмірі 2 462, 43 грн. є безпідставними та необґрунтованими, оскільки вихідна допомога є об'єктом оподаткування згідно положень Податкового кодексу України.

Таким чином,суд першої інстанції у відповідності до ст. 212 ЦПК України надав належної оцінки доводам сторін, повно з'ясував обставини в справі, що призвело до правомірного ухвалення рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Відповідно до норм ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Нормами ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: