У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

"17" лютого 2016 р. м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Ванівський Ю.М. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

в с т а н о в и в :

На розгляд суду надійшов позов ОСОБА_1 до приватного нотаріуса ОСОБА_2, з участю: третьої особи ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за законом.

Разом із позовною заявою від позивача поступила заява про забезпечення позову, у якій останній просить накласти арешт на грошові кошти, що перебувають на відповідних банківських рахунках, які входять до складу спадщини. Вважає, що накладення арешту сприятиме належному виконанню рішення суду у майбутньому, оскільки третя особа ОСОБА_3 самовільно знімає кошти із банківських рахунків та витрачає на свій розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Дослідивши доводи заяви, оглянувши матеріали справи, вважаю за необхідне у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Як вбачається із заяви, позивач просить накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на банківських рахунках, що належали його померлій матері та третій особі ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. Однак до поданої заяви про забезпечення позову та до самої позовної заяви не долучено жодних доказів на підтвердження того, що депозитні рахунки на які позивач просить накласти арешт відкриті та належать саме тим особам, яких зазначено ним у позові.

Задоволивши заяву та наклавши арешт на грошові кошти на вказаних банківських рахунках, суд може порушити права та інтереси інших осіб.

Суд не вбачає, а позивачем не доведено того, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку винесення його на користь позивача, не доказано, що третя особа: ОСОБА_3 витрачає грошові кошти, на які має право позивач. Згідно з абзацом 3 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» за змістом ст. 293 ЦПК України окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову, а також про його скасування, проте ухвали про відмову у забезпеченні позову оскарженню не підлягають.

З урахуванням вище викладеного, керуючись ст.ст. 151 -153 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса ОСОБА_2, з участю: третьої особи ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за законом - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ванівський Ю.М.