Справа № 473/4468/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"16" лютого 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Вуїва О.В.,

при секретарі Заблоцькій М.М.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу в якому вказував, що він є власником земельної ділянки площею 0,0979 га., розташованої по вул. Калініна, 162 в м. Вознесенську Миколаївської області, призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. В 2013 році між ним та відповідачкою відбулася усна домовленість за якою позивач зі згоди дружини передав належну йому ділянку ОСОБА_3 в тимчасове платне користування на умовах оренди. Окремого договору в передбаченій законом формі вони не укладали. За договором відповідачка зобов'язалася в якості плати за користування ділянкою щорічно віддавати ОСОБА_1 20 відер картоплі та сплачувати 3 000 грн.

Однак в 2015 році ОСОБА_3 частково ухилилася від виконання взятих на себе зобов'язань, а саме не внесла плату за користування землею в розмірі 3 000 грн. в зв'язку з чим ОСОБА_1 просив про стягнення з неї вказаного боргу.

Ухвалою суду від 16 лютого 2016 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено ОСОБА_5

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Уточнили викладені в позові обставини в тій частині, що власником земельної ділянки, переданої в користування ОСОБА_3 є син позивача ОСОБА_5 Укладаючи угоду щодо ділянки, позивач діяв зі згоди власника, який надав йому повноваження на передачу землі в платне користування відповідачки, отримання плати та користування коштами в своїх інтересах. Також уточнили узгоджений між сторонами розмір плати за користування ділянкою, яка до 2015 року складала 20 відер картоплі + 2 500 грн. на рік, з 2015 року за взаємною домовленістю була збільшена до 20 відер картоплі + 3 000 грн. на рік. В іншій частині надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. При цьому пояснили, що в 2013 році між сторонами дійсно відбулася усна домовленість про передачу позивачем зі згоди дружини відповідачці земельної ділянки в тимчасове платне користування. Окремого договору оренди в передбаченій законом формі вони не укладали. За договором ОСОБА_3 зобов'язалася в якості плати за користування ділянкою щорічно віддавати ОСОБА_1 25 відер картоплі. Про внесення плати в грошовій формі сторони не домовлялися. Відповідачка протягом всього часу користування ділянкою належним чином виконувала взяті на себе зобов'язання, додатково понад домовленість віддавала позивачу частину вирощених на ділянці овочів, а її син безоплатно допомагав ОСОБА_1 по господарству. В зв'язку з наведеним та враховуючи ту обставину, що позивач не був власником переданої в користування земельної ділянки та не мав права розпоряджатися нею, а тому вважали, що його вимоги є безпідставними.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, однак в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі третьої особи, оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши матеріали перевірки за заявою ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_3 від 05 листопада 2015 року №43/2841, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 01 жовтня 2010 року, реєстр. №1250 є власником земельної ділянки площею 0,0979 га., розташованої по вул. Калініна, 162 в м. Вознесенську Миколаївської області, призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.85-86).

Також з пояснень сторін, їх представників, показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 35-36, 40, 80), матеріалів перевірки №43/2841 (а.с.12) встановлено, що в 2013 році між сторонами дійсно відбулася усна домовленість за якою позивач зі згоди дружини та власника передав вказану ділянку ОСОБА_3 в тимчасове платне користування. Окремого договору, зокрема договору оренди в передбаченій законом формі вони не укладали.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 стверджували, що між сторонами виникли орендні правовідносини, відповідачка належним чином свої зобовязання в частині внесення плати за користування землею за 2015 рік не виконала, внаслідок чого виник борг, який просили стягнути в судовому порядку.

Аналізуючи такі доводи сторони позивача суд виходить з наступного:

1) Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд.

Аналогічні положення закріплені в ч. 1 ст. 78, ст. 90 ЗК України й щодо земельних ділянок, як окремого виду майна (власності).

Власник з врахуванням закріплених в главах 17, 68 ЦК України норм має право передати усі або частину своїх повноважень щодо майна іншій особі (представнику, повіреному), уповноважити його на вчинення конкретної дії щодо майна. При цьому форма угоди про представництво повинна відповідати формі в який укладається основний договір щодо майна. Разом з тим представник діє не від власного імені, а від імені особи, яку він представляє, а тому всі дії представника, вчинені в межах наданих йому повноважень, створюють наслідки лише для власника, а одержане за правочином, вчиненим представником, є власністю особи, яку представляють.

2) Згідно ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

У письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (п. 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України).

3) Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки (уповноваженою особою) і орендарем (ст. 761 ЦК України, ч.ч. 1, 8, 9 ст. 93, ч. 4 ст. 124 ЗК України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оренду землі»).

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі»).

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (ст.ст. 792 ЦК України, ст.ст. 13, 14 Закону України «Про оренду землі»).

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі»).

4) Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами договору оренди землі є обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).

Суд виходить з того, що первісні доводи позивача про те, що саме він є власником ділянки не підтвердилися в судовому засіданні. Навпаки, як вбачається з матеріалів справи, саме ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0979 га., розташованої по вул. Калініна, 162 в м. Вознесенську Миколаївської області, призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Останній не розпорядився ділянкою на користь позивача та не надавав йому будь-яких повноважень щодо цього майна в передбаченій законом формі.

Твердження позивача про протилежне не можуть бути прийняті до уваги, оскільки п. 1.9 договору дарування будинку від 01 жовтня 2010 року (а.с. 84) на який посилається останній, не містить положень про надання ОСОБА_1 повноважень на розпорядження ділянкою, а надають право виключно на довічне користування нею.

Таким чином будь-які угоди щодо цього майна, якби були укладені, мали б наслідки виключно для ОСОБА_5, як власника ділянки, але аж ніяк не для позивача.

Крім цього судом встановлено, що сторони, домовившись про надання земельної ділянки в строкове платне користування (що становить зміст договору оренди), відповідного договору в належній формі не уклали та не здійснили його реєстрацію в той час, як такий правочин вважається вчиненим не з моменту досягнення домовленості, а з моменту державної реєстрації (за умови узгодження всіх істотних умов).

Разом з тим судом встановлено, що сторони не домовилися щодо усіх істотних умов договору (розміру орендної плати). Зокрема сторона позивача в судовому засіданні наполягала на тому, що плата встановлювалася частково в натуральній (20 відер картоплі), частково в грошовій формах (3 000 грн.), сторона відповідачки заперечувала цю обставину, наполягаючи виключно на натуральній формі оплати (25 відер картоплі).

Не підтвердили наявність домовленості й свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7

Не може бути прийнятий до уваги в якості належного доказу щодо узгодження сторонами плати й наданий ОСОБА_1 висновок дільничого інспектора міліції Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області від 05 листопада 2015 року, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та перевірки №43/2841, висновок є нечинним (матеріали після ухвалення висновку направлені Вознесенським міжрайонним прокурором для проведення додаткової перевірки, нове процесуальне рішення на час вирішення справи не прийнято), ґрунтується виключно на поясненнях позивача без врахування подальших пояснень іншої сторони (ОСОБА_3О.).

Таким чином позивачем не доведено обставин узгодження плати в грошовій формі, як цього вимагають ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

Встановлені обставини в сукупності свідчать про те, що вимоги позивача є безпідставними, не доведеними, а тому не підлягають задоволенню.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України суд розподіляє між сторонами судові витрати.

При цьому встановлено, що відповідачка сплатила 500 грн. за надання правової допомоги.

Однак позивач є непрацездатною особою (особою похилого віку та інвалідом 2-ої групи), а тому суд з підстав ч. 3 ст. 82 ЦПК України вважає можливим зменшити розмір належних до оплати судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати в розмірі 250 грн.

Понесені позивачем судові витрати компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 82, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 250 (двісті пятдесят) гривень витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Вуїв