Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

22 лютого 2016 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Батченка О.В. при секретарі Кваша С.О., з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, просив встановити той факт, що сторони по справі з 2000 року по 2012 рік включно проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, тобто, перебували у фактичних шлюбних відносинах, а також визнати, що майно набуте ними під час такого спільного проживання є їх спільною сумісною власністю, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1. В обґрунтування позову позивач послався на ті обставини, що починаючи з 2000 року він разом з відповідачем проживали в декількох найманих квартирах в м. Миколаєві. Влітку 2002 року вони придбали дачу, яку згодом переоформили у житловий будинок, і в який у грудні того ж року переїхали для спільного проживання, зареєструвалися, і фактично проживають до теперішнього часу. Протягом зазначеного часу між ними (ОСОБА_1 та ОСОБА_3) склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Так, вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки: спільним коштом утримували будинок, разом працювали, харчувались, відпочивали та приймали гостей. Зароблені грошові кошти витрачалися на спільні потреби, у тому числи: на придбання продуктів харчування, одежі, будівельних матеріалів для поліпшення умов проживання у будинку. Він (позивач) своєю фізичною працею брав безпосередню участь у спорудженні прибудови до житлового будинку та його перепланування, будівництві гаражу з погребом, зимового саду, альтанки та огорожі. За таких обставин, враховуючи, що право власності на житловий будинок зареєстроване лише за відповідачем, позивач просив про захист порушеного права шляхом його визнання, посилаючись на положення ст. 3, 74 СК України.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, підтвердили викладені в позовній заяві обставини. Позивач суду уточнив, що вони з відповідачем почали спільне проживання ще восени 1999 року та до 2002 року винаймали житло за різними адресами в м. Миколаєві. Відносини між ними склалися як у сім'ї: вони спільно порались по господарству, готували їжу, харчувалися, а також займали для проживання житлову кімнату на першому поверсі будинку. Проте, починаючи з липня 2012 року, на ґрунті майнових непорозумінь відносини між ними погіршились та відповідач стала проживати окремо на другому поверсі спірного житлового будинку, але до теперішнього часу вони харчуються разом, побут не поділений. ОСОБА_1 суду пояснив, що не наполягав на зазначенні свого прізвища в правовстановлюючому документі на придбання садового (дачного) будинку, оскільки в силу сталих приязних стосунків довіряв ОСОБА_3, так як ставився до неї, як до дружини.

Відповідач проти позову заперечувала. Визнала ті обставини, що з кінця 1999 року, спочатку на зйомник квартирах, а потім - у житловому будинку АДРЕСА_1, вона проживала з відповідачем. Вони разом готували їжу та харчувалися. Проте відносини між ними були суто ділові: вона (ОСОБА_3) займала керівну посаду в одній з фірм м. Миколаєва, а позивач виконував службові обов'язки водія в тій же фірмі. Як пояснила відповідач, до придбання житлового будинку вона мала в м. Миколаєві інше зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, проте оскільки там мешкали її родичі, то їй було незручно проживати там з ОСОБА_1 За твердженням відповідача, протягом спільного проживання між нею та позивачем ніяких стосунків не було. Так, вони займають для проживання різні кімнати будинку, в них значна різниця у віці, за весь час позивач, отримуючи невелику заробітну плату, витрачав її виключно на себе, тобто весь цей час він мав статус «квартиранта». В свою чергу, житловий будинок придбаний, перебудований та утримуються повністю за її (ОСОБА_3) рахунок. Ніяких оздоблювальних або будівельних робіт в житловому будинку позивач не робив, за її кошти роботи в будинку та надвірному будівництві виконувалися найманими працівниками. Відповідач весь час лише відпочивав, і в останній час на її (відповідача) вимоги знайти роботу, відповідає відмовою. Дозвіл на реєстрацію ОСОБА_1 в житловому будинку вона (ОСОБА_3) дала на його прохання, так як тому необхідна була реєстрація в м. Миколаєві.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що знає сторони по справі з часу придбання ними дачі, так як є їх сусідкою. Всім господарством у житловому будинку АДРЕСА_1 займався виключно ОСОБА_1 Такою, щоб працювала у будинку, або на земельній ділянці ОСОБА_3 вона (свідок) бачила лише останнім часом. До виникнення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спору з приводу майна вони жили як одна сім'я, але господарством займався виключно позивач. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом, як подружжя, їздили відпочивати до санаторію, в якому також жили разом.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що також тривалий час (близько 15 років) знає ОСОБА_1 і ОСОБА_3, оскільки з часу придбання ними дачі та ще протягом трьох років після їх переїзду виконував на замовлення ОСОБА_1 ремонтні та будівельні роботи як у самому будинку, так і у надвірних спорудах: гаражі, зимовому саду, тощо. Весь цей час знає сторони у справі як подружжя, так як вони одночасно переїхали до будинку, спільно проживали в ньому та займали кімнату на першому поверсі. Всі організаційні питання з приводу будівництва оговорювались безпосередньо з ОСОБА_1, оплату за виконану роботу також здійснював позивач. Кому належали передані на виконання роботи грошові кошти: ОСОБА_1 чи ОСОБА_3 йому (свідку) невідомо.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що з 2013 року знаходиться у дружніх стосунках з ОСОБА_3, знає її як чесну, порядну та відверту людину. Особисто з ОСОБА_1 не знайомилася, проте, коли вперше відвідувала відповідача за її місцем проживання, та попередила, що в її будинку той проживає як квартирант. Раз на тиждень вона (ОСОБА_6) приходила до ОСОБА_3, допомагала готувати, прибирати, здійснювала інші роботи по господарству. Не бачила жодного разу, щоб у цих роботах приймав участь ОСОБА_1, якого вона кожного разу бачила відпочиваючим.

Вислухавши пояснення учасників процесу, свідків та дослідивши письмові докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 липня 2005 року житловий будинок АДРЕСА_1 на праві приватної власності ОСОБА_3 Право власності позивача на будинок зареєстроване КП ММТІ 06 липня 2005 року, реєстраційний № 11303444, номер запису 2862 в книзі 19.

Відповідно технічної документації житловий будинок складається з двоповерхового житлового будинку літ. «А», надвірних господарських будівель і споруд: гаражу, підвалу, зимового саду, альтанки, воріт з хвірткою, огорож та басейну.

Житловий будинок АДРЕСА_1 є зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання сторін по справі: ОСОБА_3 - з 29 липня 2005 року, ОСОБА_1 - з 28 липня 2006 року.

З представлених позивачем копій платіжних документів, розрахункових книжок та договорів з постачальними організаціями за період з 2002 по 2011 роки слідує, що від імені власника житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 діяв також ОСОБА_1, здійснюючи певні платежі та укладаючи договори про надання комунальних послуг.

До теперішнього часу договори ніким не оспорені.

Даних про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у спірний проміжок часу перебували у будь-якому іншому шлюбі, матеріали цивільної справи не містять.

Сторонами визнані, а отже не підлягають доказуванню, ті обставини, що з кінця 1999 року по теперішній час ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають разом. Спочатку сторони винаймали житло в м. Миколаєві, а у 2002 році переїхали проживати до спірного житлового будинку, придбаного відповідачем. Позивач та відповідач працювали в одному підприємстві, позивач виконував спочатку обов'язки охоронця, згодом - водія, а відповідач - обіймала керівну посаду.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили суду той факт, що, починаючи якнайменш з кінця 2002 року, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом переїхали для проживання в житловому будинку (тоді - дачі), вони були пов'язані спільним побутом: проживали разом в одній кімнаті, розташованій на першому поверсі будинку, спільно готували їжу та харчувалися. При цьому, ОСОБА_3 більший час знаходилася на роботі, а ОСОБА_1 займався господарством: організовував та брав особисту участь в ремонтних та будівельних роботах, спрямованих на поліпшення умов проживання. Сторони спільно організовували свій відпочинок, - разом їздили відпочивати до оздоровчого медичного закладу.

Установивши такі факти суд має достатньо підстав стверджувати, що починаючи з кінця 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки подружжя: позивач займався веденням домашнього господарства, відповідач займалась виконанням службових обов'язків, та довіряла позивачу не тільки грошові кошти, у тому числі для здійснення розрахунків за надані послуги, а й дозволяла представляти себе як власника житлового будинку у цивільно-правових відносинах з третіми особами. По 2012 рік сторони займали для свого проживання одну кімнату не першому поверсі житлового будинку, тобто вони мали тісні стосунки.

На підтвердження наявності між сторонами взаємних прав та обов'язків, які має сім'я, слід навести і те, що, як стверджувала у судовому засіданні сама відповідач, у зв'язку зі скрутним матеріальним станом вона неодноразово зверталась до позивача з проханням влаштуватися на роботу, а, як пояснив позивач, коштів родині не вистачало на внесення платежів за кредитним договором по зобов'язаннях ОСОБА_3 Це доводить ту обставину, що відповідач ставилась до позивача, як до свого чоловіка, так як просила прийняти участь у виконанні цивільного обов'язку, який вважала спільним для обох сторін даного спору.

Факт реєстрації позивача в 2006 році у спірному житловому будинку також свідчить на підтвердження доводів позивача, а заперечення з цього приводу відповідача є безпідставними, оскільки нею не наведено жодного вагомого мотиву нагальної необхідності позивачу мати прописку в м. Миколаєві, адже трудовий договір з ним вже був укладений та він мав постійне місце роботи.

Доводи відповідача щодо істотної, як на її погляд, різниці у віці між нею та позивачем, суд не може прийняти як такі, що спростовують встановлені судом об'єктивні обставини.

Показання свідка ОСОБА_6 суд оцінює критично, виходячи з наступного. Так, свідку відомі лише ті обставини, що мали місце починаючи з 2013 року, тобто часу, коли відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 погіршились та вони почали проживати роздільно. За таких обставин свідок дійсно могла сприймати ОСОБА_1 як сторонню для ОСОБА_3 особу, оскільки все, що стосується взаємовідносин сторін, які були до їх (ОСОБА_3 з ОСОБА_6) знайомства, свідок знає виключно зі слів відповідача. Характеристика особи відповідача не має істотного значення для правильного вирішення даної справи по суті.

На підставі викладеного слід дійти висновку про те, що починаючи з кінця 1999 року по липень 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Відповідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

В силу ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За такого, суд доходить висновку про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як осіб, які з грудня 2002 по липень 2012 року проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Правових підстав для постановлення самостійного рішення в частині установлення факту спільного проживання сторін діючим законодавством не передбачено.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 839 грн. 21 коп. судового збору.

Керуючись ч. 2 ст. 3, ст. 74, ч. 1 ст. 60 СК України, ст. 10, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 839 (вісімсот тридцять дев'ять) грн. 21 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів.

Суддя О.В. Батченко