Провадження № 2/641/584/2016 Справа № 641/7079/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Колодяжної І.М.

при секретарі Ягодіній М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Харківської міської ради в особі Управління комунального майна і приватизації Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання приватизації квартири недійсною, відновлення втраченого права, припинення дій, які порушують право,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, з урахуванням її уточнень, про усунення перешкод в користуванні власністю, а саме: квартирою №39 будинку 138 А по пр-ту Героїв Сталінграда в м. Харкові, виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачів.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 А в м. Харкові. Дану квартиру позивач отримала у власність, вступивши до ЖБК «Холодильщик» та виплативши пайові внески в період з 1967 по 1982 рік. Дана квартира приватизована та оформлена на позивача. В спірній квартирі офіційно зареєстровані позивач та відповідачі: донька ОСОБА_2, її син ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4 ОСОБА_2 постійно мешкає в Російській Федерації з чоловіком. ОСОБА_3 на теперішній час мешкає в спірній квартирі, де і зареєстрована його малолітня донька ОСОБА_4 Відповідачі не сплачують за комунальні послуги, своїм проживанням та реєстрацією перешкоджають позивачу у праві користування та розпорядження квартирою.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, з урахуванням її уточнень, до ОСОБА_1 та Харківської міської ради в особі Управління комунального майна і приватизації Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання приватизації квартири недійсною, відновлення втраченого права, припинення дій, які порушують право.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що після її народження батьки: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в 1967 році отримали двохкімнатну кооперативну квартиру за адресою: м. Харків, пр. Г.Сталінграда (вул. ОСОБА_5), буд. 138-А( 140/33), кв. 39. Позивач народилася в 1963 році, її сестра ОСОБА_6 народилася у 1975 році і вони з сім'єю мешкали з батьками в цій квартирі по пр-ту Героїв Сталінграда у м. Харкові. У 1983 році вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_7, якого також було прописано в цій квартирі. Після народження ОСОБА_3 у 1984 році, відповідач ОСОБА_1, працюючи на заводі «Кристал», стала на чергу на розширення житла. В 1991 році ОСОБА_1 на всіх членів сім»ї від заводу отримала трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та повідомила ОСОБА_2, що остання з чоловіком та сином будуть мешкати в двокімнатній квартирі по пр-ту Героїв Сталінграда, а матір ОСОБА_1 разом з батьком та її молодшою сестрою ОСОБА_6 будуть мешкати в новій квартирі по вул. Н.Ужвій. Оскільки чоловік ОСОБА_2 був військовим, його відправили служити на Крайню Північ з 17.07.1987 року по 21.10.1998 року. ОСОБА_2 поїхала до нього пізніше і повернулася у 1992 році до м. Харкова, коли ще діяла броня, для постійного мешкання в квартирі, за адресою: АДРЕСА_3. За період відсутності ОСОБА_2 з її чоловіком в м. Харкові, нею сплачувалася усі комунальні послуги за вищевказаною адресою, хоча вони ними не користувалися. Коли 20 червня 1992 року ОСОБА_2, вагітна від свого чоловіка, повернулася з Крайньої Півночі, то від матері довідалася, що вона 18.06.1992 року самоправно приватизувала тільки на себе квартиру за адресою: АДРЕСА_4, яка була заброньована за ОСОБА_2 та її чоловіком на період їхньої відсутності. ОСОБА_1 виписалася з цієї квартири в червні 1992 року після того як приватизувала цю квартиру на себе, а батько виписався у грудні 1992 року, разом вони прописалися у новій квартирі по вул. Н. Ужвій і цю квартиру приватизували теж на себе та молодшу сестру ОСОБА_6. ОСОБА_1 заспокоїла позивачку та зробила заповіт від 06.11.1992 року на її ім»я на квартиру по пр-ту Героїв Сталінграда, тому позивач не зверталася до суду про визнання недійсною приватизації квартири по пр. Героїв Сталінграда, 138-А, але пізніше вона зрозуміла, що була введена відповідачкою в оману, оскільки вона анулювала заповіт, про що позивач довідалася тільки в червні 2015 року, коли ОСОБА_1 вирішила продати цю квартиру. В квартирі № 39 по пр. Героїв Сталінграда в буд. 138-А в наступний час зареєстровані та мешкають: позивач ОСОБА_2, її син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, його малолітня дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та дружина сина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 10.06.2015 року ОСОБА_1 приїхала на таксі з невідомим чоловіком по імені Едуард, майбутнім покупцем квартири № 39 по пр. Героїв Сталінграда в буд. 138-А та стали незаконно вимагати від позивача та її сина, щоб останні звільнили квартиру, погрожували розправою, а на запитання позивача про заповіт, складений на її ім»я, Едуард повідомив, що її матір'ю заповіт анульовано, вона передумала, бо їй потрібні гроші, він сплатить їй 15 тис. доларів і вже вніс завдаток 3000 доларів агентству нерухомості. Чоловік по імені Едуард з мовчазної згоди відповідачки погрожував їм, що вони з сином незаконно прописали в цій квартирі малолітню ОСОБА_4 і він буде добиватися їхнього виселення з квартири АДРЕСА_5. Таким чином, позивач вважає, її матір попала під вплив непорядних людей та помилилася, коли зробила приватизацію квартири на себе без згоди позивача, а потім вирішила анулювати ще й заповіт та продати квартиру, бо це помилкове рішення суперечить інтересам їхньої сім'ї та порушує їхні конституційні права на власність. Зміст укладеного правочину про самовільну приватизацію відповідачкою квартири АДРЕСА_6 не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК, завідомо суперечить актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, тому відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, позивач просить визнати приватизацію даної квартири недійсною. Крім того, на період відсутності позивача та її чоловіка в м. Харкові на підставі заяви позивача, житлова площа АДРЕСА_7 відповідно до ст. 73 ЖК України була заброньована з 09.04.1990 року по 01.01.1993 року, про що свідчить довідка в.о. начальника відділу обліку та розподілу житлової площі ОСОБА_10, надана на запит адвоката, яка підтверджує бронювання житлового приміщення за позивачем та її чоловіком, коли він був військовозобов'язаним та служив в районі Крайньої Півночі. Відповідно до ст. 75 ЖК України виконавчим комітетом було видане охоронне свідоцтво, яке давало та зберігало право на броню квартири до 01.01.1993 року. Вважає, що дії відповідачки, яка приватизувала квартиру 18.06.1992 року, на яку була накладена броня, завідомо суперечили Конституції України та законодавству України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_11 позов підтримав, просив його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував, просив відмовити в його задоволені через необгрунтованість та пропуск строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_12 в судовому засіданні проти позову ОСОБА_1 заперечували, зустрічний позов підтримали, просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, який є законним представником неповнолітньої ОСОБА_4 в судове засідання не з»явився.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Комінтернівського району Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради ОСОБА_6 в судове засідання не з»явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій з метою недопущення безпритульності малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, проти позовних вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку малолітньої дитини заперечувала та просила ухвалити рішення в інтересах дитини.

Представник відповідача за зустрічним позовом - Харківської міської ради в особі Управління комунального майна і приватизації Харківської міської ради в судове засідання не з»явився.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволені основного та зустрічного позовів.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що наймачем квартири №39 будинку 138 А по пр-ту Героїв Сталінграда в м. Харкові була ОСОБА_1, на ім»я якої видано ордер на №15118 серії А на право зайняття вищевказаної квартири, на склад сім»ї з 3 осіб: ОСОБА_1 основний наймач, ОСОБА_5 чоловік, ОСОБА_13 донька.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 є власником кооперативної квартири №39 будинку 138 А по пр-ту Героїв Сталінграда в м. Харкові, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення Харківського бюро технічної інвентаризації від 18.06.1993 року.

ОСОБА_1 має намір продати вищевказану квартиру, що підтверджується договором про наміри від 16.04.2015 року.

Відповідно до довідки ЖБК «Холодильщик» ОСОБА_1 з 1967 року по 1982 рік пайові внески за вищевказану квартиру сплачені.

Відповідно до довідки ЖБК «Холодильщик» за №12/16 від 10.06.2015 року, за адресою: АДРЕСА_8 зареєстровані та проживають: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до заповіту від 06.11.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Державної нотаріальної контори м. Харкова ОСОБА_14, реєстровий № 1-6611, ОСОБА_1 належну їй на праві власності квартиру №39 будинку 138 А по пр-ту Героїв Сталінграда в м. Харкові заповіла доньці ОСОБА_2

Згідно з ч.2 ст. 1254 Цивільного кодексу України ОСОБА_1 03.09.2004 року складено новий заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_15, реєстровий № 1-1781, яким належну їй на праві власності квартиру №39 будинку 138 А по пр-ту Героїв Сталінграда в м. Харкові заповіла чоловіку ОСОБА_5

Однак, суд не приймає до уваги дані заповіти в якості доказів по даній справі, оскільки вони є розпорядженням позивача ОСОБА_1 на випадок її смерті та не мають правового значення для вирішення даного спору.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1, яка є власником квартири №39 будинку 138 А по пр-ту Героїв Сталінграда в м. Харкові, звернулася до суду з позовом про виселення доньки ОСОБА_2, онука ОСОБА_3 та малолітньої правнуки ОСОБА_4 та зняття їх з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК Української РСР встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 4 ст. 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ч. 1 ст. 157, ст. 116 ЖК України.

Так, відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, виходячи з системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4

Відповідно до ст.1, ч.1 ст. 5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за яким зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир (будинків) шляхом передачі їм цих квартир (будинків) у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім»ї на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_12 звернувшись до суду з зустрічним позовом, просили визнати недійсною приватизацію.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_12 посилалися на наявність заяви ОСОБА_2, на підставі якої за нею та її чоловіком ОСОБА_7 була заброньована житлова площа за адресою: АДРЕСА_8, на період з 09.04.1990 року по 01.01.1993 року, про що було видано охоронне свідоцтво №259 від 09.04.1990 року, що підтверджується відповіддю в.о. начальника відділу обліку та розподілу житлової площі ОСОБА_10 на адвокатський запит адвокату ОСОБА_16

Однак, приватизація є врегульованою законом процедурою передачі квартир державного житлового фонду у приватну власність громадян, яка включає в себе відповідні етапи, які оформлюються відповідними документами.

Так, згідно з ч.3 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", передача квартир (будинків),у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Пункт 26 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджений постановою КМУ № 56 від 15.09.1992 року передбачає підготовку та видання органом приватизації відповідного розпорядження та свідоцтва про право власності, яке обовязково реєструється в бюро технічної інвентаризації.

Таким чином, визнанням приватизації недійсною як такої, без визнання недійсними розпорядження про передачу квартири у власність, свідоцтва про право власності та скасування його держаної реєстрації спір по суті не вирішується.

Однак, таких позовних вимог позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заявляла, а відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на вищевикладене суд відмовляє ОСОБА_2 в задоволенні її зустрічної позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 3, 10, 11, 27, 36, 57- 60, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Мотивоване рішення виготовлено 04 березня 2016 року.

Суддя: ОСОБА_17