У х в а л а

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ЗавгородньоїІ.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зобов'язання знятися з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 січня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зобов'язання знятися з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідач є її колишнім чоловіком, який у 1996 році після припинення шлюбних відносин добровільно залишив квартиру АДРЕСА_1, яка із січня 2009 року належить їй на праві приватної власності, проте залишився зареєстрованим за вказаною адресою, що перешкоджає їй вільно користуватися власністю та призводить до додаткових матеріальних витрат.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 січня 2010 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування

квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року у зв'язку зі смертю позивача ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, до участі у справі залучено правонаступника позивача -

ОСОБА_5, яка 5 липня 2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 січня

2010 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 січня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року скасувати й передати справу на новий розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач тривалий час без поважних причин не проживає у спірній квартирі, унаслідок чого втратив право користування нею.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Судом установлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності від 18 лютого 2009 року, виданим виконавчим комітетом Одеської міської ради, ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі було зареєстровано як члена сім'ї власника колишнього чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від

7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;

ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з наведеного, при доведеності непроживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначав, що у спірній квартирі не проживав з поважних причин, оскільки тривалий час, а саме:

у період із січня 2009 року до лютого 2011 року, перебував у відрядженнях та виконував професійні обов'язки у товаристві з обмеженою відповідальністю «Карпатнафтохім», що підтверджується довідкою № 17 від 19 лютого 2012 року.

Проте вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів відповідача та наданих ним доказів на підтвердження доводів належним чином не дослідили, не з'ясували дійсного періоду відсутності ОСОБА_4 у спірній квартирі, та не визначилися з причинами такої відсутності, унаслідок чого дійшли передчасного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

У порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України суди взагалі не сприяли повному й всебічному з'ясуванню обставин справи, а розглянувши справу за його відсутності, допустили суттєву неповноту у з'ясуванні дійсних обставин справи, що мають важливе значення для правильного її вирішення.

Усупереч вимогам закону висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не надавши належної оцінки доказам, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 січня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 червня

2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зобов'язання знятися з реєстраційного обліку передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М.Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк