АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 611/61/16-ц Головуючий І інстанції - Зелінський В.Г.
Провадження: 22-ц/790/6572/16 Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
Категорія: відшкодування шкоди
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів - Довгаль А.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Котлярової М.Ю.

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

встановила:

У січні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 05.08.2015 року була скоєна дорожньо-транспортна пригода. Винним було визнано відповідача, який на автомобілі «DACIA LOGAN», реєстраційний номер НОМЕР_1, виїхав на зустрічну полосу руху, де зіткнувся з його автомобілем «VOLKSWAGEN POLO», реєстраційний номер НОМЕР_2. Внаслідок чого його автомобілю були заподіяні технічні пошкодження та заподіяні матеріальні збитки в розмірі 3 982 грн. 96 коп. Крім того, вважає, що діями відповідача йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 2000 грн.

Просив стягнути з відповідача на його користь матеріальні збитки, у розмірі 3 982,96 грн., моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12.09.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначено, що ним було надано належні докази про заподіяння матеріальної шкоди на суму 3 982,96 грн. При відмові судом першої інстанції у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, судом не було враховано той факт, що він є інвалідом і за станом здоров'я автомобіль ним використовується ще й як життєвонеобхідний транспортний засіб пересування до лікувальних закладів. Через пошкодження автомобіля його привичний устрій життя було порушено, що потягло за собою його моральні страждання.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 05.08.2016 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля «DACIA LOGAN», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2 який виїхав на зустрічну полосу руху, де допустив зіткнувся з автомобілем «VOLKSWAGEN POLO», реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить позивачу ОСОБА_1 в наслідок чого автомобілю позивача були заподіяні технічні пошкодження.

Відповідно постанови судді Барвінківського районного суду Харківської області від 09.12.2015 року ОСОБА_2 був визнаний винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, але справа була закрита, в зв'язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП для притягнення до адміністративної відповідальності.

Згідно ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в протоколі про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст.256 ч.1 КУпАП не зазначений розміру матеріальної шкоди, яка була заподіяна позивачу внаслідок ДТП, що відбулось 05.08.2015 р. Позивачем не надані належні докази на підтвердження розміру спричиненого йому матеріального збитку у розмірі 3 982,96 грн., та моральної шкоди.

Колегія суддів з такими висновками рішення суду не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до наданого позивачем рахунку № АДСЧТ00389 від 16.01.2016 р. від офіційного дилера ТОВ «Автодом Харків» вартість відновлювальних робіт транспортного засобу «VOLKSWAGEN POLO», реєстраційний номер НОМЕР_2, через пошкодження корпуса зовнішнього дзеркала; корпуса дзеркала; скло дзеркала склала 3 982, 96 грн.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що фактичний розмір завданої шкоди становить 3 982, 96 грн., і позивач має право вимагати від відповідача, як винного у ДТП, відшкодування розміру матеріальної шкоди, яка ним була понесе для відновлення пошкодженого автомобіля.

Колегія суддів вважає, що оскільки рішення суду першої інстанції в частині відшкодування матеріальної шкоди ухвалено з порушенням вимог матеріального права, воно відповідно до ст.. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розміні 3 982, 96 грн. на користь ОСОБА_1

Вимогами ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як свідчать матеріали справи, позивач ОСОБА_1 ніяких тілесних ушкоджень внаслідок ДТП безпосередньо не отримав. Сам факт ДТП, в результаті якого належний йому транспортний засіб отримав механічні пошкодження, ніяким чином не міг вплинути на стан здоров'я позивача, на порушення його звичайного устрою життя. Завданні технічні пошкодження його автомобіля не позбавляли можливості його використання. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він дійсно душевно і фізично страждала у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, хоча відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України це є його обов'язком.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в стягненні моральної шкоди ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позивач є інвалідом 2 групи, судова колегія вважає необхідним стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 157, 52 грн. на користь держави, який є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 3 982, 96 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 157,52 грн.

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Рішення може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -