Справа № 2-6161/11 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/109/16 Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Стрільчука В.А., Бовчалюк З.А.

при секретарі Концевич Я.О.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 поданою від її імені представником ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2011 року,

встановила:

У травні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 10.06.2009 року на прохання відповідача позичила останній 7000 доларів США, що за офіційним курсом, встановленим Національним Банком України, становить 55 778 грн. Ці кошти відповідач зобов»язалась повернути через три місяці. На підтвердження укладення договору позики відповідачем написано розписку. Однак взятого зобов»язання відповідач ОСОБА_2не виконала.

Тому позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 55 778.80 грн., що еквівалентно 7000 доларів США боргу, 2789 грн. 3% річних, 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди, судові витрати у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 18.10.2011 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 55 778 (пятдесят пять тисяч сімсот сімдесят вісім) грн. 80 коп., що еквівалентно 7 000 доларів США боргу за договором позики, три проценти річних в розмірі 1733 (одну тисячу сімсот тридцять три) грн. 82 коп., судовий збір в розмірі 575 (пятсот сімдесят пять) грн. 12 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ в розмірі 120 (сто двадцять) грн., в всього 58207 (пятдесят вісім тисяч двісті сім) грн. 74 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції у грудні 2015 року відповідач подала апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факти надання нею у позику відповідачу грошових коштів та неповернення відповідачем отриманої суми позики.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та зроблений з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Правовідносини між фізичними особами щодо договору позики врегульовано главою 71 Цивільного кодексу (далі ЦК) України.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що 10.06.2009 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 7000 доларів (так зазначено у розписці) без сплати відсотків, строком на три місяці.

На підтвердження вказаних обставин позивач надала розписку від 10.06.2009 року (а.с.117). Оригінал розписки за клопотанням позивача приєднаний до справи апеляційним судом.

Отже, між сторонами у даній справі був укладений договір позики, який за формою і змістом відповідає вимогам законодавства.

Свої зобовязання за цим договором щодо повернення отриманих у борг грошових коштів у встановлений строк ОСОБА_2 не виконала.

Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись до суду з позовом позивач визначила суму боргу за договором у національній валюті гривня виходячи із офіційного курсу долара США, встановленого Національним Банком України на час вирішення спору, а також зазначила час прострочки виконання зобов»язання - 20 місяців.

З врахуванням вищенаведених положень законодавства та невиконання відповідачем грошового зобовязання суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з неї на користь позивача суму боргу в межах заявлених позовних вимог. Три відсотки річних судом обчислено за період з 28.09.2010 року, тобто, за менший період, ніж просила позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що у розписці не зазначено, у валюті якої країни отримані дані кошти -долари (австралійський, США, канадський), а тому неможливо встановити грошовий еквівалент відповідно до вимог ст. 533 ЦК України.

Такі доводи є безпідставними, оскільки всупереч вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, ч.1 ст.60 ЦПК України відповідач не спростувала доводів позивача про позику саме доларів США, які у неї були наявні у зв»язку з продажем свого будинку, не довела, що при укладенні договору одержала долари іншої країни, а не США. Крім того, відповідач не оскаржила договору позики, не заперечує позики і в апеляційній скарзі, з пояснень позивача вбачається, що на даний час їй щомісячно на виконання рішення суду перераховується незначна сума коштів із пенсії, призначеної відповідачу, тобто, останньою, хоча і в примусовому порядку, рішення суду виконується.

Також, у заяві про перегляд заочного рішення , яку ОСОБА_2 подала 27.07.11 року, остання зазначає, що кошти взяла, однак мала повернути через три роки, згідно з усною домовленістю( а.с.28)

У запереченні на позовну заяву, поданому 17.10.2011 року, ОСОБА_2 особисто стверджує, що позичила у ОСОБА_1 7000 доларів США (а.с.45). Такі письмові пояснення спростовують наведені в апеляційній скарзі посилання про неможливість встановлення грошового еквівалента в іноземній валюті.

Доводи апелянта про порушення положень ч.І ст.1049 ЦК України спростовуються змістом розписки, з якої вбачається, що у ній строк виконання зобов»язання визначено місяцями, а саме, у розписці зазначено, що кошти відповідач взяла у борг на три місяці. Така вказівка відповідає вимогам ч.І, ч.3 ст.251 ЦК України, ч.І ст.252 України, згідно з положеннями яких строк може бути визначений правочином і визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Згідно з ч.І ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок.

Відповідно до ч.3 ст.254 ЦК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, згідно з розпискою, перебіг строку, розпочався з наступного дня після укладення договору з 11.06. 2009 року та закінчився 11.09.2009 року, саме з з наступного після цього дня у позивача виникло право вимагати виконання зобов»язання. Визначення початку строку виконання зобов»язання має правове значення не тільки для встановлення права пред»явити вимогу, але й для обчислення 3% річних у зв»язку з невиконанням зобов»язання. Хоча суд стягнув 3% річних за менший період, ніж просила позивач, остання скористалась своїми правами на власний розсуд і погодилась з рішенням суду, яке не оскаржила.

При ухваленні рішення суд правильно застосував положення абзацу першого ст. 1049 ЦК України. Разом з тим, положення абзацу другого ч.І ст.1049 ЦК України не підлягають застосуванню у даному спорі, оскільки строк виконання даного зобов»язання визначений сторонами у розписці.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи не містять правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, тому скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подану від її імені представником ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2011 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 - ОСОБА_5 в дохід держави 180 (сто вісімдесят) гривень витрат, пов"язаних з публікацією в пресі судового оголошення про виклик відповідача.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після проголошення ухвали апеляційного суду.

Головуючий

Судді