Справа № 214/1543/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 лютого 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Ткаченко К.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представників третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, треті особи Криворізьке міське управління ГУМВС України в Дніпропетровській області, Прокуратура Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який надалі уточнив та у підтвердження уточнених позовних вимог послався на те, що 17 квітня 2002 року слідчим Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області у його відношенні було порушено кримінальну справу №51021320 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Підставою для порушення кримінальної справи був продаж ним на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_6, автомобіля марки «БМВ» 3201, 1993 року випуску, власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу була ОСОБА_7

На протязі трьох днів після порушення кримінальної справи відносно нього було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд і йому було предявлено обвинувачення у вчинення тяжкого злочину.

Надалі у його відношенні були додатково порушені ще дві кримінальні справи за ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 289 КК України, які були обєднані в одну кримінальну справу.

Надалі кримінальну справу разом з обвинувальним висновком було направлено до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, який двічі повертав справу до Дзержинського РВ КМУ для проведення додаткового розслідування, залишивши незмінним запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

22 вересня 2014 року постановою старшого слідчого Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області було закрито кримінальну справу у його відношенні на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з відсутністю в його діях складу злочину.

Отже, у звязку з незаконними діями органів досудового слідства він незаконно знаходився під підпискою про невиїзд протягом фактично 13 років.

Своїм незаконним рішенням і діями органи досудового слідства завдали йому моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та пред'явленням обвинувачення зганьблені його честь, гідність, завдано непоправної шкоди престижу та діловій репутації, а також шкоди здоровю через постійне нервування, викликане допитами та іншими слідчими діями, у нього підвищився тиск, у звязку з чим він повинен приймати лікарські препарати.

Із урахуванням наведеного просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь 1500000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

У судовому засіданні позивач та його представник уточнений позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що Державна казначейська служба не є належним відповідачем у справі, а також, що позивач не надав доказів отримання моральної шкоди.

Представники третіх осіб заперечували проти задоволення уточненого позову за підстав недоведення позивачем отримання моральної шкоди взагалі та в такому розмірі зокрема.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до такого.

Судом установлено, що 17 квітня 2002 року постановою слідчого Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_8 у відношенні позивача було порушено кримінальну справу №51021320 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (а.с.6).

05 грудня 2002 року постановою цього ж слідчого було накладено арешт на все майно позивача (а.с.8).

05 грудня 2002 року постановою цього ж слідчого у відношенні позивача було порушено ще одну кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та обєднано її із вищевказаною кримінальною справою (а.с.9).

05 грудня 2002 року слідчим у відношенні позивача було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (а.с.10).

Надалі у відношенні позивача було порушено ще одну кримінальну справу за ч. 3 ст. 289 КК України, яку було обєднано з указаною вище кримінальною справою №51021320 та передано її до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, який своєю постановою від 31.03.2004 року направив справу на додаткове розслідування (а.с.14, 15).

24 березня 2005 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу зазначену кримінальну справу повторно було направлено на додаткове розслідування (а.с.16-18).

22 вересня 2014 року постановою старшого слідчого Дзержинського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_9 було закрито кримінальну справу відносно позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з встановленою відсутністю в діях позивача складу кримінальних правопорушень.

Таким чином, у період з 05 грудня 2002 року по 22 вересня 2014 року відносно позивача було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, накладено арешт на його майно.

Разом з тим, до позивача з боку ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було предявлено цивільні позови про стягнення з нього на користь позивачів у відшкодування матеріальної та моральної шкоди, повязаної із скоєнням позивачем зазначених злочинів (а.с.12, 13).

Через постійне нервування, викликане допитами та іншими слідчими діями, позивач неодноразово звертався за медичною допомогою, у нього погіршився зір, його було поставлено на облік до лікаря-ендокринолога з приводу цукрового діабету тяжкої форми (а.с.70-79).

У ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п. 2 ч. 2ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів , що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Згідно ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди, зокрема, виникає у випадку закриття кримінального правопорушення за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода.

За змістом ст. 4 цього ж Закону відшкодування шкоди у випадку, передбачену п. 5 ст. 3 провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до розяснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Підставами відповідальності за шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду є шкода, незаконні дії (рішення бездіяльність), причинний зв'язок між незаконними діями і шкодою. Наявність вини не вимагається.

При наявності заподіяння особі моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах встановлених цивільним законодавством, але не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом з урахуванням розумності та справедливості, як того вимагає ст. 23 ЦК України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що позивач перебував під слідством і судом по обвинуваченню у вчиненні злочинів з 05 грудня 2002 року по 22 вересня 2014 року (всього 150 місяців).

Мінімальний розмір заробітної плати на момент звернення позивача до суду становив 1218 гривень.

Ураховуючи зазначений розмір мінімальної заробітної плати, час перебування позивача під слідством та судом, який тривав біля 13 років, що, безперечно, негативно відобразилось на його психічному та, у звязку з цим, на фізичному стані, змінило звичайний порядок його життя та потребувало від нього зусиль для його організації, подані докази заподіяння моральної шкоди, які суд уважає належними та допустимими, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд оцінює завдану позивачеві моральну шкоду в розмірі одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, що становить 182700 грн. (1218 грн. х 150).

У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 56 Конституції України, ст. 23, 1167, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. ст. 10, 11, 57-60, 15, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнений позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_5 182700 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Попов.