Справа №489/7083/15-ц 18.02.2016 18.02.2016 18.02.2016
Провадження №22-ц/784/475/16
Справа № 489/7083/15-ц
Провадження №22ц-784/475/16 Головуючий першої інстанції Спінчевська Н.А.
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

з участю позивача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції, третя особа - ОСОБА_4, про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И Л А :

5 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Ленінського ВДВС про зняття арешту з майна.

Позивач вказував, що в Ленінському ВДВС знаходиться на виконанні виконавчий лист № 2-4730 від 5 грудня 2005 року про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_4

5 жовтня 2015 року постановою державного виконавця було накладено арешт на все його майно та оголошено заборону на його відчуження, оскільки станом на 1 вересня 2015 року існувала заборгованість по сплаті аліментів.

Проте, він регулярно сплачував аліменти і не ухилявся від їх сплати. Станом на 1 жовтня 2015 року вже була переплата аліментів, а тому арешт його майна та заборона його відчуження були безпідставними.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд зняти арешт з його майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, неповне встановлення обставин справи та порушення вимог процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення про повне задоволення його позову.

Вислухавши сторони, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно зясував обставини справи, належно оцінив надані докази і дійшов вірного висновку, що обраний ОСОБА_4 спосіб захисту порушеного права (зняття арешту з майна), не відповідає змісту порушеного права позивача, характеру порушень та наслідкам, спричиненим порушенням.

Так, згідно із п. 5 ч. 3 ст. 11, ч. 1 ст. 57 та ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), у разі наявності у боржника заборгованості із сплати аліментів понад три місяці, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника для забезпечення реального виконання рішення суду.

Разом з тим, ст. 383 ЦПК України передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 60 указаного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно ч. 3 ст. 60 названого Закону з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

В пунктах 20, 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що у справах за скаргами боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням ст. ст. 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». А вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону та відповідних розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в позовному порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. А у випадку незавершеного виконавчого провадження, коли боржник фактично оскаржує дії державного виконавця щодо підставності та обґрунтованості накладення арешту на його майно, то таке звернення підлягає розгляду не в позовному провадження, а шляхом подачі боржником скарги на дії державного виконавця (ст. 383 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 16 грудня 2005 року постановою державного виконавця Ленінського ВДВС було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-4730, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 5 грудня 2005 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму доходу громадян, починаючи з 23 вересня 2005 року і до досягнення дитиною повноліття.

Указане виконавче провадження до тепер перебуває на виконанні Ленінського ВДВС.

Боржник сплачував аліменти на користь ОСОБА_4 шляхом поштових переказів, що підтверджується копіями відповідних квитанцій. Однак така сплата не відповідала встановленому судом розміру аліментів. Тому державний виконавець зробив розрахунок заборгованості позивача по аліментам за період з вересня 2005 року по листопад 2014 року включно і визначив, що сплаті підлягало 49446,08 грн., а сплачено лише 28931 грн. Отже заборгованість станом на 1 грудня 2014 року становила 20515,08 грн.

23 грудня 2014 року державний виконавець направив боржнику указаний розрахунок заборгованості з вимогою про її погашення, а потім неодноразово направляв йому письмові вимоги про явку до державної виконавчої служби для надання документів про погашення заборгованості, але безрезультатно.

В звязку з чим 5 жовтня 2015 року державний виконавець Ленінського ВДВС ОСОБА_5 винесла постанову про накладення арешту на все майно ОСОБА_2 Підставою для цього державний виконавець указав наявність у боржника станом на 1 вересня 2015 року заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 27 866 грн.79 коп.

Проведення опису майна боржника та його арешт державним виконавцем не проводились.

12 жовтня 2015 року державний виконавець зробив новий розрахунок заборгованості, з якого видно, що станом на 1 жовтня 2015 року позивач мав заборгованість по сплаті аліментів по вказаному виконавчому листу у розмірі 20 554 грн. 40 коп., що спростовує доводи позивача про відсутність у нього заборгованості на час накладення арешту на його майно.

7 грудня 2015 року боржник подав державному виконавцю нові документи про сплату заборгованості, зокрема про те, що 21 жовтня і 4 листопада 2015 року він переказав поштою стягувачці 3000 грн. і 20 000 грн. Тому на 1 листопада 2015 року у нього вже було 12 548 грн. 38 коп. переплати по аліментам.

Із заявою чи скаргою до начальника Ленінського ВДВС на дії державного виконавця щодо зняття указаного арешту майна позивач не звертався. Водночас з матеріалів позову та пояснень позивача вбачається, що він не погоджується саме з постановою державного виконавця від 5 жовтня 2015 року про накладення арешту на його майно, посилаючись на те, що у нього на момент винесення такої постанови не існувало заборгованості по сплаті аліментів.

Отже фактично ОСОБА_4 оскаржує дії державного виконавця, а до суду звернувся в позовному порядку.

Правильно встановивши зазначені обставини справи та надавши їм вірну правову оцінку, місцевий суд дійшов вірного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушення його прав. А тому обґрунтовано відмовив у позові.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта про можливість застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 60 вказаного Закону у позовному провадженні безпідставні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: