Справа № 509/3200/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Куркана М.М.

при секретарі Савченко М.М.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

«Про визначення частки у спільному майні подружжя»

За зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

«Про визнання майна таким, що є особистою приватною власністю одного з подружжя»,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначала, що 04 березня 1995 року зареєструвала шлюб з відповідачем

За час сумісного шлюбу нею та відповідачем були придбані: однокімнатна квартира АДРЕСА_1, житловий будинок з господарчими спорудами АДРЕСА_2 та автомобіль «TOYOTA CAMRY», р/н НОМЕР_1, 1992 року випуску.

На теперішній час у провадженні Приморського районного суду знаходиться її заява про розірвання шлюбу.

Вирішити у добровільному порядку питання розподілу вищевказаного майна не змогли, тому вона вимушена звернутись до суду та просити суд винести рішення, яким розділити вказане майно, виділивши їй у власність вищевказану квартиру, а у власність відповідача виділити вищевказаний будинок та автомобіль.

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги та просила суд розділити вищевказане майно, виділивши їй у власність ідеальну ? його частину.

В судовому засіданні позивач свою вимогу підтримала.

Відповідач позов визнав частково і у свою чергу звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначав, що позов ОСОБА_1 визнає частково, а саме визнає її право власності на ? частину вищевказаного автомобіля та квартири.

Спірний будинок, який розміщений в с. Тростянчик придбаний ним за власні кошти, які він отримав у 2009 р. від МВС України у сумі 67 000 грн. при виході на пенсію

У грудні 2013 р. відповідач ОСОБА_2 доповнив свою зустрічну позовну заяву, в якій зазначив, що спірну квартиру він також придбав за особисті кошти у сумі 208000 грн, отримані ним від продажу належної йому на праві власності в порядку приватизації квартири, яка знаходиться в м. Дніпропетровськ.

Спірне майно за винятком автомобіля не може вважатись спільним, оскільки придбано ним вже в той час, коли він з ОСОБА_1 разом не проживали.

З вказаних підстав просив суд визнати спірні квартиру та будинок його особистою приватною власністю, виділити спірний автомобіль йому у власність, зобов'язавши його сплатити відповідачу за зустрічним позовом вартість ? частини автомобіля.

У судовому засіданні ОСОБА_2 свої вимоги підтримав.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1, зустрічний позов не визнала, при цьому пояснила, що спірні квартира та будинок придбавались нею та позивачем за час спільного шлюбу на кошти сім'ї. При купівлі вказаних квартири та будинку, вона, як дружина ОСОБА_1, давала нотаріально посвідчену згоду на придбання вказаного майна.

Заслухавши пояснення сторін, дослідив письмові докази по справі суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав:

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.61 того ж Кодексу об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктами права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ст.68 того ж Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності.

Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 69 ч.1 того ж Кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.70 ч.1 того ж Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.24 ч.1, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.5 ст.71 СК, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження такої компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК при умові звернення (одного з них) до суду з таким позовом(ст.4 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено, що 04 березня 1995 р. сторони зареєстрували шлюб.(а.с.7 т.1).

За час спільного шлюбу сторони придбали у спільну сумісну власність автомобіль «TOYOTA CAMRY», р/н НОМЕР_1, 1992 року випуску (а.с.37 т.1), квартиру АДРЕСА_1 (а.с.35 т.1) та житловий будинок з господарчими спорудами АДРЕСА_2 (а.с.36 т.1).

Вказане майно є наявним у сторін на час розгляду вказаної справи судом.

Оскільки, як встановлено судом, зазначене вище майно є спільною сумісною власністю подружжя, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, і суд вважає за необхідне визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на ? ідеальну його частку.

Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на ? ідеальну частку вищевказаного автомобіля, суд виходив з того, що автомобіль є неподільною річчю, згоду на отримання компенсації вартості ? частини вказаного автомобіля ОСОБА_1 на давала, а ОСОБА_2 попередньо не вносив на депозитний рахунок суду компенсацію вартості ? частки вказаного автомобіля.

Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_1, суд виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що спірний будинок придбаний ним на його особисті кошти, якими є виплачена йому МВС в липні 2009 р. при звільнені одноразова грошова допомога на оздоровлення та за особливості його роботи вихідна в сумі 70389 грн., що спірна квартира придбана ним за кошти виручені від продажу квартири в м. Дніпропетровськ, яка належала особисто йому на праві власності, яку він продав у липні 2011 р., що придбані спірні будинок та квартира, були придбані вже тоді, коли він та його колишня дружина однією сім'єю не мешкали, оскільки вказані доводи повністю спростовуються письмовими матеріалами справи, а саме нотаріально посвідченими заявами відповідача по зустрічному позову ОСОБА_1, які з яких слідує, що вона, як дружина ОСОБА_1 давала останньому згоду на придбання спірної квартири за сумісні кошти в період знаходження в зареєстрованому шлюбі та те, що квартира буде знаходитись у спільній сумісній власності її та чоловіка.(а.с.223 т.1). Крім того, у самому тексті договору ОСОБА_2 нотаріусом був роз'яснений зміст статей 60-63 СК України, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на вказаному договорі, який був нотаріально посвідчений.(а.с.212 т.1). Таку ж згоду ОСОБА_1 як дружина ОСОБА_1 давала останньому при укладанні договору купівлі-продажу спірного будинку, і такі ж самі роз'яснення статей СК маються в тексті договору купівлі-продажу спірного будинку, підписаним ОСОБА_2 і нотаріально посвідченим (а.с. 242, 246 т.1). Як вказані договори, так і названі заяви до них ОСОБА_2 не оспорені і є чинними на теперішній час.

Не може суд також погодитись з доводами ОСОБА_1, що беручи у ОСОБА_1 згоду на купівлю-продаж спірних будинку та квартири, він виконував формальні вимоги нотаріуса, оскільки при купівлі-продажу спірного будинку, він підписував нотаріально-посвідчену заяву продавця квартири Бондарева, в якій останній зазначав, що вказану у договорі квартиру він придбавав за власні кошти, поза шлюбом (а.с. 213).

Якщо ОСОБА_2 вважав, що спірну квартиру та будинок він придбавав за власні кошти, то мав право запропонувати ОСОБА_1 також написати нотаріально-посвідчену заяву про те, що вона квартира, купується на особисті кошти ОСОБА_1 і вона не матиме претензій на отримання квартири у спільну сумісну власність.

Не може суд погодитись із доводами ОСОБА_1, що спірні будинок та квартиру він купував, вже не живучи однією сім'єю з ОСОБА_1 та не ведучи з останньою спільного господарства, і що ці його доводи підтверджуються позовною заявою відповідача про розірвання шлюбу, де ОСОБА_1 зазначила, що не живе з ним з 2008 р. (а.с. 67), оскільки ці обставини не встановленні рішенням суду, яким шлюб між сторонами був розірваний (а.с.69).

Доводи ОСОБА_1 про те, що він на момент укладання вищевказаних угод не проживав з ОСОБА_1 також спростовуються показаннями свідка ОСОБА_4, з яких слідує, що вона на запрошення подружжя ОСОБА_1 приїздила до них у с. Тростянчик, де ОСОБА_1 мешкали у будинку купленому ними під дачу, довідкою Житлово-комунального підприємства «Фонтанський», з якої слідує, що ОСОБА_2, в якості зятя був зареєстрований до квартири АДРЕСА_3, в якій проживає та є зареєстрована ОСОБА_1 разом з їх сином (а.с.31), фотографіями, на яких зафіксовані подружжя ОСОБА_1 їх син як у квартирі по АДРЕСА_3, так і в с. Тростянчик (а.с.27-30). Оригінальність вказаних фотографій ОСОБА_2 не заперечується.

Також у нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу: квартири від 16.08.2011 р.(а.с.212 т.1) та будинку від 12.09.2012 р. (а.с. 242 т.2), підписаних ОСОБА_2, останній зазначав, що проживає та зареєстрований у кв. АДРЕСА_3.

Що стосується довідки Тростянецької с/ради (а.с.64 т.4), на яку, як на доказ проживання в смт Тростянець, Вінницької області в період з серпня 2008 р. по вересень 2009 р. посилається ОСОБА_2, то суд вказану довідку взяти до уваги не може, оскільки вона видана на підставі свідчень сусідів незрозуміло яких, оскільки адреси вказаних осіб в довідці не зазначені.

Суд також вважає за необхідне, відповідно до ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати по справі, які складаються з витрат по сплаті судового збору у сумі 1876 грн. 80 коп. (а.с.22 т.1).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України , ст.ст. 60, 61, 68, 69 ч.1,70 ч.1 Сімейного Кодексу України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Розділити набуте за час шлюбу майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, житловий будинок з господарчими спорудами АДРЕСА_2, автомобіль «TOYOTA CAMRY», р/н НОМЕР_1, 1992 року випуску, виділивши у власність ОСОБА_1 ? частину квартири АДРЕСА_1, ? частину житлового будинку з господарчими спорудами АДРЕСА_2, ? частину автомобілля «TOYOTA CAMRY», р/н НОМЕР_1, 1992 року випуску та, виділивши у власність ОСОБА_2 ? частину квартири АДРЕСА_1, 1/2 частину житлового будинку з господарчими спорудами АДРЕСА_2, ? частину автомобіля «TOYOTA CAMRY», р/н НОМЕР_1, 1992 року випуску.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна таким, що є особистою приватною власністю одного з подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у сумі 1876 грн.80 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до палати по цивільним справам Одеського апеляційного суду шляхом подачі через Овідіопольський районний суд апеляційної скарги на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Куркан М.М.