Справа № 361/4148/15-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/1452/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 24.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Верланова С.М., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Дрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановила :

у червні 2015 року ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» звернулося до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 березня 2007 року між ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №105.

26 березня 2007 року, з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобовязань за договором, між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №б/н.

В якості забезпечення виконання своїх зобовязань щодо погашення кредиту, сплати процентів за його користування, інших платежів передбачених договором, а також можливих штрафних санкцій, 26 березня 2007 року ОСОБА_2 уклав з Банком Договір Іпотеки квартири загальною площею 69,9кв.м., що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, с.м.т. Калита, АДРЕСА_1.

31 серпня 2010 року між Позивачем та ОСОБА_2 було укладено додатковий Договір №1 до Кредитного договору №105, відповідно до п.1 якого сторони підтвердили, що на день укладення Додаткового договору Позичальник має перед Банком поточну заборгованість за основним договором в розмірі 25677,81 доларів США, що складає 203 198,78 грн., а також встановлено плату за користування кредитом у розмірі 21,00% річних.

ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» було перейменовано на ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3», який є повним правонаступником ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3».

Згідно п.1.1.1 Додаткового договору, ОСОБА_3 надав відповідачу кредит на поточні потребу у формі відкличної мультивалютної не поновлюваної кредитної лінії терміном повернення до 26 березня 2017 року.

Позивач виконав договірні зобовязання за договором в повному обсязі, а відповідач від виконання зобовязань ухиляється.

Відповідач порушив свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, які передбачені п. 2.5 кредитного договору.

Загальна сума заборгованості ОСОБА_2 відповідно до розрахунку заборгованості станом на 06 червня 2015 року становить 127 807 грн. 10 коп., з яких: прострочена до повернення сума кредиту 106 863,29 грн.; прострочені проценти за користування кредитом 9 210,73 грн.; штраф за несвоєчасне погашення кредиту 11 733,08 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором №105 від 31 серпня 2010 року в сумі 127 807 грн. 10 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2015 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в матеріалах справи відсутній підписаний сторонами кредитний договір №105 від 26 березня 2007 року і розписка чи будь-який інший документ про отримання відповідачем грошових коштів.

Вважає, що висновки суду є надуманими, по суті припущенням, яке слугувало підґрунтям для винесення рішення про стягнення грошових коштів.

За відсутності в матеріалах договору, що є предметом позову, судом самовільно було змінено предмет позову, взято предметом позову зовсім інший документ, укладення якого не посвідчено підписом відповідача.

Крім цього, відповідач посилається на неможливість видачі Банком кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії НБУ, необхідної для здійснення валютних операцій та використання іноземної валюти як засобу платежу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 березня 2007 року між ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №105, за яким банк надав останньому кредит у сумі 30000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних строком до 26 березня 2012 року.

Договір кредиту був забезпечений договором поруки від 26 березня 2007 року, за яким ОСОБА_4 брав на себе зобовязання перед Банком відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником ОСОБА_2 зобовязань за забезпеченим порукою кредитним договором.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки, поручитель солідарно відповідає перед кредитодавцем за виконання ОСОБА_2 зобовязань у повному обсязі за кредитним договором №105 від 26 березня 2007 року, який було укладено між кредитодавцем та боржником та додаткових умов до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, згідно з яким позичальнику надано кредит в сумі 30 000 доларів США на споживчі потреби, зі сплатою процентів за ставкою 14% річних, строком повернення 26 березня 2012 року.

31 серпня 2010 року між позивачем і позичальником було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору від 26 березня 2007 року.

Пунктом 1 додаткового договору визначено, що сторони взаємно підтверджують, що на день укладення додаткового договору позичальник має перед банком поточну заборгованість за основним договором в розмірі 25667,81 доларів США, що складає 203 198,78 грн., яка складається з: суми залишку заборгованості за тілом кредиту 10 000 доларів США, що складає 7 9134 грн.; суми простроченої до повернення за тілом кредиту (основна заборгованість) 10 497,37 доларів США, що складає 83 069,89 грн.; суми нарахованих і прострочених до сплати процентів 3767,25 доларів США, що становить 29 811,75 грн.

Тоді ж, 31 серпня 2010 року між позивачем та поручителем було підписано додатковий договір №1 до договору поруки від 26 березня 2007 року, в якому поручитель поручився за виконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором з урахуванням внесеним додатковим договором №1 змін, у повному обсязі виниклих зобовязань і зобовязань, які виникнуть у подальшому з підстав, передбачених цим договором.

Згідно розрахунку заборгованості, відомостей про платежі, встановлено, що станом на день звернення до суду на 06 червня 2015 року за кредитним договором, укладеним з відповідачем ОСОБА_2 на умовах з урахуванням змін, внесених додатковим договором №1 від 31 вересня 2010 року у позичальника виникла заборгованість по кредиту за додатковим договором №1 від 31 вересня 2010 року, у позичальника виникла заборгованість по кредиту 106863,29 грн., в тому числі прострочена до повернення сума кредиту 17801,81 грн.; строкова заборгованість по кредиту 89061,48 грн.; прострочені відсотки за користування кредитом 9210,73 грн.; нарахований штраф за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 11733,08 грн.

Вказаний штраф у сумі 11733,08 грн. нарахований за період з 05 червня 2014 року, тобто за один рік до звернення до суду з даним позовом.

Згідно листів від 27 травня 2015 року позичальнику і поручителю кредитор відправив листи з вимогою про повернення заборгованості з попередженням про звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Дана вимога отримана поручителем ОСОБА_4, що підтверджено чеком про відправлення, витягом з електронного реєстру Укрпошти 03 червня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що до даного часу вимога кредитора ні позичальником, ні поручителем не задоволена, а тому кредитор має право вимагати стягнення заборгованості у повному розмірі, в тому числі і вимагати дострокового повернення кредиту у частині строкової заборгованості.

Крім цього, судом не встановлено підстав, через які б слідувало відмовити позивачу у вимогах про дострокове стягнення кредиту, так само не встановлено підстав для звільнення від сплати штрафу. Відсутні підстави для звільнення позичальника від обовязку виконання договору у повному обсязі, в тому числі і від неустойки, передбаченої договором у вигляді штрафу. Так само відсутні підстави для звільнення поручителя від обовязку відповідати за неналежне виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором у повному їх обсязі.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами закону з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.ст.638,639 ЦК України, якщо сторони досягли домовленості і уклали договір, в якому передбачені певні зобовязання, то вони мають виконуватись і вважатись такими, що момент домовленості настав.

За правилами ч.1 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і можуть виконати свої обовязки у відповідності з договором.

Згідно з ст.ст.1048,1054 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів на умовах договору.

Відповідно до ст.615 ЦК України, не припустима одностороння відмова від зобовязання.

У відповідності до ст.526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобовязання не допускається.

За правилами ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені умовами договору або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума чи інше майно, котре боржник зобовязаний передати кредитору у випадку порушення боржником зобовязання.

Відповідно до вимог ст.550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, спричинених невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку у випадку, якщо боржник не відповідає за порушення зобовязання.

Згідно ст.617 ЦК України, особа, що порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо доведе, що це порушення сталось внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, невиконання зобовязань контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, необхідних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів.

За правилами ч.1 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З урахуванням вищезазначених норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки договір укладений у письмовій формі, підписаний сторонами на тих умовах, на яких укладений, а саме в договорі визначено предмет кредитування і валюту, і договір виконаний кредитором у відповідності до умов договору, натомість позичальник, який отримав кредит, його умови не виконав належним чином.

Також, договір визнається дійсним, оскільки не встановлена його недійсність з підстав, передбачених у законі, зокрема передбачених в цивільному законодавстві.

Крім цього, згідно наданої банківської ліцензії №35 та Генеральної ліцензії №35-2 від 05 липня 2013 року, позивач станом на день видачі кредиту мав ліцензію на право здійснення валютних операцій, в тому числі валютне кредитування, а тому відсутні підстави визнавати такий договір нікчемним.

Тому, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді