Справа № 161/8540/16-ц Провадження № 22-ц/773/1411/16 Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І.Б.
Категорія: 48 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л. В. ,

суддів - Русинчука М.М., Овсієнка А.А.,

з участю секретаря Лимаря Р.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг повноліття, без згоди та супроводу батька за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду від 23 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

04 липня 2016 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг повноліття, без згоди та супроводу батька.

З урахуванням уточнених позовних вимог, обґрунтовувала свої вимоги тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з жовтня 2006 року по листопад 2011 року, рішенням суду шлюб між ними розірвано. За час спільного проживання народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матірю та перебуває на повному її утриманні. Зазначає, що дитина потребує оздоровлення, у звязку із станом здоровя, вона має можливість оздоровити сина за кордоном. Батько, в добровільному порядку відмовляється надати дозвіл на виїзд за межі України, а тому, просила дозволити неповнолітньому сину до досягнення повноліття здійснювати виїзди за межі України в супроводі матері без згоди та супроводу батька. Стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Ухвалено надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України неповнолітнього громадянина України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_4, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, строком на три роки з дня набрання рішенням суду законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 275 гривень 60 копійок судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і закрити провадження в справі.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЕГ № 079095 (а.с.4).

Шлюб між позивачем і відповідачем розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 18 листопада 2011 року, яке набрало законної сили (а.с.5,6).

Син проживає разом із матірю. Батько дитини проживає окремо.

Звертаючись з позовом до суду позивач, обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач не надає згоди на виїзд дитини за межі України, які носять тимчасовий характер і мають на меті відпочинок та оздоровлення дитини, не вказуючи в яку саме країну має намір вивезти дитину та термін перебування в цій країні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення можливості неповнолітнього громадянина України ОСОБА_5, виїхати за кордон порушує його законні права та інтереси, а надання дозволу на тимчасові виїзди дитини за кордон в супроводі матері без зазначення конкретної країни та періоду тимчасового виїзду буде цілком відповідати найвищим інтересам дитини.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватись про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст.155 СК України).

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33).

У п.3, підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм права, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може мати місце за рішенням суду лише у випадку відсутності згоди одного з батьків.

Крім того, в рішенні суду повинно бути обовязково зазначено державу прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З пояснень відповідача в суді апеляційної інстанції встановлено, що батько дитини неодноразово надавав дозвіл на виїзд дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку і не заперечує проти такого виїзду дитини і надалі, однак позивач не зверталася до нього про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон для оздоровлення дитини, а просила надати дозвіл на виїзд дитини до Туреччини на постійне місце проживання на що він не погодився.

Позивач всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову відповідача надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України для відпочинку та оздоровлення.

Разом з тим, позивач всупереч чинному законодавству не зазначила в яку країну вона має намір вивезти дитину та на який термін, а надання за рішенням суду дозволу на майбутнє, на тимчасові виїзди дитини за кордон без згоди батька строком на три роки, не зазначивши країни перебування, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Отже, відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення вищенаведених норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, що відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 23 серпня 2016 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Луцької міської ради, про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг повноліття, без згоди та супроводу батька відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: