АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Качана В.Я.

при секретарі Сіра О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві, Автопідприємства господарсько-фінансового департаменту секретаріату Кабінету Міністрів України про проведення перерахунку та стягнення недорахованої суми щомісячних страхових виплат,

встановила:

у березні 2015р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з Автопідприємства господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України заборгованість по матеріальній шкоді у вигляді втраченого заробітку у розмірі 66 024,65грн. та компенсацію з урахуванням коефіцієнту збільшення заробітної плати у розмірі 193 091,79грн., про зобов'язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професіональних захворювань України у м. Києві перерахувати розмір щомісячних страхових виплат їй та її неповнолітньому сину з 15 травня 2004р. відповідно до базової суми в 344,50грн. із подальшим перерахунком відповідно до вимог ст. 29 Закону України «Про обов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які стали причиною професійної непрацездатності».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1. від отриманих під час виконання трудових обов'язків тілесних ушкоджень помер її чоловік ОСОБА_2, який працював водієм на Автопідприємстві господарсько-фінансового департаменту секретаріату Кабінету Міністрів України. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2004р. ухвалено стягувати з Автопідприємства господарсько-фінансового департаменту секретаріату Кабінету Міністрів України на її користь втрачений заробіток у сумі 114,75грн. до ІНФОРМАЦІЯ_2. до досягнення її сином восьмирічного віку та на користь її неповнолітнього сина щомісячно 114грн. 75коп. до досягнення ним 18-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2. Також суд ухвалив стягнення проводити до 1 червня 2004р. з Автопідприємства, а після 1 червня 2004р. - з Управління.

Позивач стверджувала, що відповідно до п. 28 Правил відшкодування власником підприємства, установи й організації або уповноважений ними орган шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків»

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/812/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
- 2 -

розмір відшкодування підлягає перерахунку у разі підвищення тарифних ставок (окладів), однак автопідприємством не було проведено перерахування розміру відшкодування та не було передано до Управління довідку про розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу, у зв'язку із чим її родина не отримала допомогу, передбачену Законом України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які стали причиною професійної непрацездатності».

У листопаді 2015р. позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути з Автопідприємства господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України заборгованість по матеріальній шкоді у вигляді втраченого заробітку у розмірі 40 821,42грн. та компенсацію з урахуванням коефіцієнту збільшення заробітної плати у розмірі 292 224,83грн. Також просила зобов'язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Києві перерахувати розмір щомісячних страхових виплат їй та її неповнолітньому сину з 15 травня 2004р. відповідно до базової суми в 356,44грн. із подальшим перерахунком відповідно до вимог ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які стали причиною професійної непрацездатності».

Рішенням суду від 20 листопада 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представників відповідачів, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі та мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_2 працював водієм на Автопідприємстві господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України. ІНФОРМАЦІЯ_3. сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, від яких помер. ІНФОРМАЦІЯ_4. на Автопідприємстві був складений акт форми Н-1 про нещасний випадок, що стався під час виконання ОСОБА_2 трудових обов'язків.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2003р., яке змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2004р., з Автопідприємства господарсько-фінансового Департаменту на користь ОСОБА_1 стягнуто 55 028грн. 05коп. одноразової допомоги, 14 229грн. 25коп. втраченого заробітку після смерті чоловіка та ухвалено щомісячно стягувати з Автопідприємства господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 по 114грн. 75коп. на її утримання до досягнення її сином ОСОБА_3 восьмирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2., а у подальшому по 114грн. 75коп. на утримання сина до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2. Також судом ухвалено щомісячне стягнення проводити до 1 червня 2004р. з Автопідприємства, а після 1 червня 2004р. - з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Києві.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розмір середньомісячного заробітку та розмір щомісячних стягнень станом на вересень 2003р. був визначений рішенням суду, що має преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи і суд не вправі змінювати його.

- 3 -

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах процесуального права.

Відповідно до п. 8 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993р., які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди (одержання частини втраченого заробітку) мають особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Пунктом 19 Правил було визначено, що розмір відшкодування шкоди (частини втраченого заробітку) у разі смерті годувальника особам, які мають на це право, визначається із середньомісячного заробітку з вирахуванням частки, яка припадала на нього і працездатних осіб, які були на його утриманні, але не мали права на відшкодування шкоди (частини

втраченого заробітку) .

Згідно п. 22. Правил середньомісячний заробіток для обчислення розміру відшкодування потерпілому втраченого заробітку (або відповідної його частини) визначається за бажанням потерпілого за 12 або 3 останні повні календарні місяці роботи, що передували каліцтву, а при професійному захворюванні - стійкій втраті професійної

працездатності.

Пунктом 28 Правил було визначено, що перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) проводиться у разі, зокрема, підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств.

Вищезазначені Правила втратили свою чинність згідно постанови Кабінету Міністрів України № 807 від 11 липня 2001р.

Отже, на момент визначення середньомісячного заробітку потерпілого ОСОБА_2 сторони були обізнані про вказані норми матеріального права і відповідно до них був обчислених середній заробіток потерпілого.

З тексту позовної заяви вбачається, що позивач просить здійснити перерахунок середнього заробітку потерпілого ОСОБА_2 за період з 1 квітня 1999р. по 1 лютого 2001р., що було предметом судового розгляду і з приводу якого вже ухвалено рішення судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2003р., яке в цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2004р., вже було встановлено розмір середньомісячного заробітку потерпілого ОСОБА_2 та визначений розмір втраченого заробітку, який був стягнутий на користь позивача одноразово за період з 1 липня 1998р. по 1 вересня 2003р., та розмір щомісячного стягнення втраченого заробітку, який підлягав стягненню з 1 вересня 2003р., що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи і суд не вправі змінювати його.

Посилання позивача на неврахування судом норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в частині перерахування розміру страхових платежів, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказаний закон був прийнятий у 1999р., а правовідносини сторін виникли з моменту смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, вказаний закон передбачає необхідність перерахування страхових платежів, а позивачем поданий позов про перерахування розміру

- 4 -

середнього заробітку потерпілого ОСОБА_2, з якого обраховувався розмір втраченого заробітку, який підлягав виплаті позивачу та її неповнолітньому сину.

Судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: