У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Євтушенко О.І., Леванчука А.О.,
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Дмитрівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_8 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 травня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - Дмитрівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою розташованої у АДРЕСА_1 Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,2500 га, призначеній для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельна ділянка площею 0,0690 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства. Вказане домоволодіння належить їй на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку від 19 листопада 2002 року. Згадані земельні ділянки належать їй на праві власності на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, виданих 05 грудня 2007 року. Позивач зазначала, що навколо своєї земельної ділянки вона має бажання встановити огорожу, проте суміжний землекористувач ОСОБА_7 перешкоджає їй у встановлені огорожі шляхом вчинення незаконних та протиправних дій, внаслідок чого вона не має можливості встановити огорожу на межі між їхніми земельними ділянками. Позивач просила зобов'язати відповідача не чинити перешкод у здійсненні нею права користування земельною ділянкою площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель в с. Попеляни Пустомитівського району Львівської області; зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод у встановленні огорожі на межі між суміжними земельними ділянками; зобов'язати відповідача демонтувати огорожу встановлену в притул до її господарської будівлі та на її земельній ділянці; стягнути з відповідача на її користь 5 тис. грн моральної шкоди.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_8 просить рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, посилаючись на положення ст. 152 ЗК України, ст. 391 ЦК України, виходив із недоведеності позивачем факту порушення відповідачем її прав на користування земельною ділянкою площею 0,2500 га.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Судами встановлено, що позивачеві ОСОБА_6 на праві власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного 19 листопада 2002 року (а.с. 5).

Також позивачеві на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,2500 га, яка призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельна ділянка площею 0,0690 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства, розташовані у с. Попеляни Пустомитівського району Львівської області, що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 виданими 05 грудня 2007 року ( а.с. 6, 7).

Суміжна земельна ділянка, що розташована у АДРЕСА_2 перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_7

Судами встановлено, що між користувачами суміжних земельних ділянок існує спір щодо межі, яка поділяє дані домоволодіння.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (далі - ЗК України), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

За змістом ст. 91 Земельного кодексу України, власники земельних ділянок зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно зі ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Статтею 107 ЗК України, передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, зокрема, не перевірив наявності в матеріалах справи даних щодо конфігурації спірних земельних ділянок, їх взаємного розташування, можливого накладення земельних ділянок та точні розміри і координати такого накладення, не звернув уваги на те, що позивач неодноразово зверталась до державних органів та органів місцевого самоврядування з приводу порушення відповідачем її прав.

Окрім цього, суд першої інстанції не дослідив та не перевірив матеріалів землевпорядних справ, залишивши поза увагою, що державні акти на право власності на земельну ділянку підлягають виготовленню та видачі за певною процедурою, встановленою Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43, відповідно до п. 2.2 якої підготовчі роботи, окрім іншого, включають: аналіз матеріалів проекту відведення земельної ділянки; підготовку виписки з земельно-облікових документів про площу земельної ділянки; аналіз висновку державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); аналіз висновку органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; підбір планово-картографічних матеріалів та збирання інформації про опорну геодезичну мережу; проведення рекогносцирування по зовнішній межі земельної ділянки.

Суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам їх право на звернення до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи з метою усунення існуючих розбіжностей.

Не з'ясовано чи відповідає фактичний порядок користування земельними ділянками сторонами правовстановлюючим документам на земельні ділянки та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування, а також чи мало місце порушення землекористування, зокрема порушення сторонами встановлених меж. При цьому судом першої інстанції не з'ясованим залишилось чи має місце порушення права володіння, розпорядження та користування, належною позивачеві на праві власності земельною ділянкою зі сторони відповідача, внаслідок встановлення останнім огорожі, не перевірено чи мало місце переміщення спірної межі позивачем або відповідачем.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційним судом не надано жодної оцінки акту обстеження земельної ділянки, складеного комісією Дмитрівської сільської ради Пустомитівського району Київської області від 18 вересня 2015 року (а.с. 125).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 травня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 29 грудня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
А.О. Леванчук
Г.І. Мостова