АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Лісовська О.В.
Справа №754/5882/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Слободянюк С.В., Желепи О.В.,

за участю секретаря Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс», ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з ПрАТ «Європейський страховий альянс» шкоду у розмірі 12 568 грн. 21 коп.; стягнути з ОСОБА_3 510 грн., які складають витрати на франшизу, стягнути солідарно з відповідачів витрати на проведення експертизи у розмірі 1200 грн. 00 коп. та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилалася на те, що 28.10.2013 року з вини відповідача ОСОБА_3, цивільно-правова відповідальність якої застрахована у ПрАТ «Європейський страховий альянс», сталася ДТП, в результаті якої автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень у розмірі 12 568,21 грн.

Проте, страхова компанія у добровільному порядку відшкодувати завдані збитки відмовляється, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що статтею 61 ЦПК України, якою передбачені підстави звільнення від доказування, не встановлено ніяких обмежень щодо фактів, які можуть бути підтверджені тим чи іншим судовим рішенням. Зокрема, в даному випадку Постановою Деснянського районного суду м. Києва по справі про притягнення до адміністративної відповідальності встановлено, що саме ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом і виконуючи маневр, здійснив зіткнення з транспортним засобом позивача.

Зазначив, що ОСОБА_3 ніяким чином не довела завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому, позивачем було надано суду першої інстанції докази факту завдання шкоди саме ОСОБА_3, a також докази розміру завданої шкоди і обґрунтовано, чому вона зобов'язана відшкодувати завдану шкоду. Однак судом першої інстанції не було взято до уваги ці обставини, що привело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження вини відповідача ОСОБА_3 у скоєній ДТП.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що 28.10.2013 року приблизно о 08 годині 40 хвилин на перехресті пр. Ватутіна та пр. Маяковського у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілем Мазда д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобілем Шевролет д /н НОМЕР_2, що належить на праві власності позивачу, та під керуванням ОСОБА_2

В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2013 року провадження по справі відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КпАП України було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді судом вищевказаної адміністративної справи вирішувалося виключно питання наявності чи відсутності у діях водія ОСОБА_2 порушення Правил дорожнього руху. При цьому питання щодо наявності вини у діях відповідача ОСОБА_3 у скоєній ДТП судом при розгляді вказаної справи не вирішувалося.

У подальшому також ані судом, ані ОСОБА_2 не було вчинено жодних дій щодо вирішення питання про складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно винної особи та притягнення її до адміністративної відповідальності.

Разом з тим, на думку колегії суддів ,такий висновок суду є передчасним з огляду на таке.

Норми ч. 1 ст. 1166, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначають підстави відшкодування майнової і моральної шкоди.

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами ст. ст. 1187,1188 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно- правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача.

Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. ст. 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Дійсно, положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальній справі або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини.

Проте, вказана процесуальна норма не дає підстав за будь-яких обставин вважати не винною у ДПТ особу, відносно якої не порушувалось кримінальної справи і не складався протокол про адміністративне правопорушення. У цьому випадку вину такої особи може бути підтверджено чи спростовано іншими належними і допустимими доказами, передбаченими ЦПК України (ст.57).

Так, відповідно до постанови Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2013 року, суд вивчивши дані протоколу про адміністративне правопорушення, матеріали справи характер пошкоджень, отриманих автомобілями, пояснення надані в судовому засіданні, встановив, що автомобіль «Шевролет», державний номер НОМЕР_2 рухався по головній дорозі по пр.. Ватутіна, автомобіль «Мазда», державний номер НОМЕР_1, виконуючи маневр по об'їзду автомобіля «Шевролет», скоїв з ним зіткнення, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Враховуючи викладене ОСОБА_2 не може бути притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, оскільки подані суду матеріали не містять достатніх доказів про порушення водієм ОСОБА_2 п. 23Б, 10.1, ПДР та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вина відповідача встановлена, оскільки це підтверджено належними та допустимими доказами по справі, а дії відповідача щодо порушень правил дорожнього руху знаходились у причинно-послідовному зв'язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, адже суд у постанові вказав, що саме автомобіль «Мазда» виконуючи маневр здійснив зіткнення з автомобілем позивача.

На думку колегії суддів, тягар доказування своєї невинуватості у справах про заподіяння шкоди лежить на відповідачах.

Разом з тим, ОСОБА_3 не надала суду жодного доказу своєї невинуватості у спричиненні ДТП.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс15.

З метою визначення розміру шкоди завданої автомобілю, позивач звернулася до ПАТ «Українська автомобільна корпорація». Згідно рахунку-фактури від 20.04.2016 року вартість ремонту автомобіля Шевролет становить 16 366,45 грн.

У подальшому позивач звернулася до ПП «Пліч-опліч» для визначення розміру завданих їй збитків. Відповідно до Висновку № 16-35/01 від 08.07.2016 року вартість ремонту автомобіля Шевролет становить 12 568,21 грн. (а.с.58-93)

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Оскільки ОСОБА_1 у своїх уточнених вимогах просить стягнути з винуватця ДТП - ОСОБА_3 франшизу у розмірі 510,00 грн., то відповідно заявлений нею розмір страхового відшкодування зменшується на суму франшизи.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача ПрАТ «Європейський страховий альянс» страхового відшкодування у розмірі 12 058,21 грн., оскільки такий обов'язок передбачено полісом обов'язкового страхування, за яким відповідач зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування, а з відповідача ОСОБА_3 510 грн. франшизи.

Доводи ПрАТ «Європейський страховий альянс» про те, що у висновку № 16-35/01 (позиція 0561) стоїть заміна фари 4 926,00 грн., тоді як у протоколі огляду не було зазначено про пошкодження фари, є безпідставними, оскільки відповідно до Довідки від 28.10.2013 року складеної інспектором СОМ ДТН лейтенантом міліції ОСОБА_5 Шевролет н.з НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження: переднє ліве крило, передній бампер зліва, ліва передня фара (а.с.11)

Колегія суддів не погоджується із доводами позивача про стягнення з відповідача ПрАТ «Європейський страховий альянс» вартості проведених експертних досліджень у сумі 1200 грн. солідарно з винуватцем ДТП - ОСОБА_3, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 34.2. ст. 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ПрАТ «Європейський страховий альянс» було оглянуто автомобіль ОСОБА_1 та складено розрахунок страхового відшкодування, а тому сплачувати витрати за додатковий огляд автомобіля, проведеного позивачем, не є його обов'язком, оскільки Закон, зокрема ст.34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не зобов'язує представника страховика з'явитися на додатковий огляд автомобіля, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на оплату експертного дослідження.

Отже, вартість проведеного експертного дослідження у розмірі 1 200,00 грн., що підтверджується Квитанцією №9 від 05.07.2016 року підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на зазначене, апеляційна інстанція вважає за необхідне стягнути із ПрАТ «Європейський страховий альянс» на користь позивача судовий збір за подання позову у розмірі 482,75 грн. та апеляційної скарги у розмірі 531,03 грн.

З відповідача ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір за подання позову у розмірі 68,46 грн та апеляційної скарги у розмірі 75,31 грн.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс», ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 12 058 гривень 21 копійку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 франшизу у розмірі 510 гривень 00 копійок та вартість проведеної експертизи у розмірі 1200 гривень 00 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову у розмірі 482 грн 75 коп. та апеляційної скарги у розмірі 531 грн 03 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову у розмірі 68 грн. 46 коп. та апеляційної скарги у розмірі 75 грн. 31 коп.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді