У х в а л а

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Ковельського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним договору карткового кредитного рахунку, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 травня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 27 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Ковельський міжрайонний прокурор в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 визнаний судом обмежено дієздатним, оскільки виявляє ознаки легкої розумової відсталості, що істотно впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Такі обставини свідчать про те, що на момент укладення договору ОСОБА_1 не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Позивач просив визнати недійсним договір про відкриття карткового кредитного рахунку, укладеного 16 травня 2008 року між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 27 липня 2015 року, позов Ковельського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір про відкриття карткового кредитного рахунку, укладеного 16 травня 2008 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк»(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 27 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 травня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із письмовою заявою-анкетою про відкриття кредитного карткового рахунку з кредитним лімітом у розмірі 700 грн, термін дії якого збігається з терміном дії платіжної картки, базовою відсотковою ставкою за кредитним лімітом 3 % на місяць, з видачею кредитної картки типу Універсальна (а.с. 10-11). Того ж дня ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрито кредитний картковий рахунок на ім'я ОСОБА_1, видано платіжну картку № НОМЕР_1. Своїм особистим підписом ОСОБА_1 ствердив, що дана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами, з якими він ознайомився і згоден, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. 26 травня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредитну картку Універсальна з пільговим кредитом 30 днів (а.с. 11).

Із наявних у матеріалах справи копій медичних документів судом також встановлено, що ОСОБА_1 з 1999 року є інвалідом з дитинства у зв'язку із наявним психічним захворюванням.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 9 жовтня 2014 року ОСОБА_1 визнано обмежено дієздатним та встановлено над ним піклування, піклувальником призначено ОСОБА_2 (а.с. 36-37).

Статтею 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті, - за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною, позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 16 квітня

2015 року № 108, яка була призначена за ухвалою суду, комісією експертів визначено, що на момент укладення правочину 16 травня 2008 року із ПАТ «ПриватБанк» про відкриття карткового рахунку ОСОБА_1 виявляв ознаки психічного розладу у формі легкої розумової відсталості з поведінковими розладами та не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними

(а.с. 38-41).

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про необхідність визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України та обґрунтовано задовольнив позов.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд правильно зазначав про те, що положення ч. 1, 4, 5 ст. 216, ч. 3 ст. 226, ст. 1057-1 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом ч. 3 ст. 226 ЦК України дієздатна сторона зобов'язана повернути опікунові недієздатної фізичної особи все одержане нею за цим правочином, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування. Опікун зобов'язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином. Якщо майно не збереглося, опікун зобов'язаний відшкодувати його вартість, якщо вчиненню правочину або втраті майна, яке було предметом правочину, сприяла винна поведінка опікуна.

Судом установлено, що на момент укладення договору карткового рахунку ОСОБА_1 був дієздатною фізичною особою, яка в момент вчинення вказаного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, відтак визнано недійсним договір про відкриття карткового кредитного рахунку саме з підстав, викладених у ст. 225 ЦК України, що не відноситься до категорії нікчемних правочинів. Оскільки норми ч. 4 ст. 216 та ч. 3 ст. 226 ЦК України встановлюють наслідки недійсності нікчемного правочину вчиненого недієздатною фізичною особою, такі норми не можуть застосовуватись до даних правовідносин, а тому безпідставною є вимога банку про стягнення кредитних коштів у сумі

8 659,26 грн з опікуна ОСОБА_1, як правовий наслідок вчинення правочину недієздатною особою.

Також не підлягають застосуванню наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України, оскільки вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена лише стороні недійсного правочину.

Крім того з виписки за рахунком (а.с. 16-25) убачається, що позичальником ОСОБА_1 повернуто отримані кредитні кошти без врахування відсотків за кредитом та штрафних санкцій за несвоєчасне повернення кредиту.

Правильно апеляційний суд зазначав і про те, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про застосування ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України до даних правовідносин, яка передбачає, що у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Матеріали справи не містять заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності правочину на підставі ст. 1057-1 ЦК України. Подане відповідачем клопотання про стягнення кредитних коштів, нарахованих відсотків та пені з опікуна не є такою заявою, оскільки заявлене на підставі ст. 226 ЦК України.

Крім того, ст. 1057-1 ЦК Українинабрала чинності з 4 листопада 2012 року та поширюється на кредитні договори та договори застави, укладені після

4 листопада 2012 року, а тому не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки оспорюваний кредитний договір укладено у 2008 році.

Такі висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко