Справа № 177/595/15-ц
Провадження № 2/177/34/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 березня 2016 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Приміч Г. І.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_3 цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування виконкому Центральної міської районної у місті ОСОБА_3 Ріг ради, орган опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 12.03.2015 року звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 19.12.1997 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, шлюб розірваний рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17.09.2012 року.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з позивачем за фактичною адресою місця проживання без реєстрації: м. Кривий Ріг, вул. Тополина, 3/4.

З початку 2010 року сторони проживають окремо, оскільки шлюбні стосунки між ними не склалися та відповідач ОСОБА_5 змінив замки від дверей будинку №3 по вул. Щорса в с. Марянівка Криворізького району, де до цього моменту вони проживали однією сімєю, погрозами та застосуванням фізичної сили відповідач фактично змусив позивача з донькою покинути постійне місце проживання та реєстрації, перешкоджаючи законному праву користуватися житловим приміщенням.

Сторони в період з 1997 року по 2010 рік спільно як подружжя проживали у вказаному будинку, який з початку їх проживання фактично не був придатний для життя, не було газу, води, опалення, а тому за час ведення спільного господарства, вони здійснили масштабні будівельно-ремонтні роботи, проведений газ, підведена вода, здійснена реконструкція самого будинку, добудовані додаткові приміщення кухня, веранда та підвал, виконані суттєві ремонтні роботи, що дало змогу значно збільшити весь будинок та покращити умови проживання.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.12.2012 року спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_5 розділено між ними, та в частині визнання спільною сумісною власністю будинку №3 по вул. Щорса в с. Марянівка відмовлено.

Позивач разом із малолітньою дочкою у встановленому законом порядку зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2, звідки відповідач їх вигнав.

Позивач вважає, що розірвання шлюбу між нею та відповідачем не позбавляє її та їхню малолітню дитину права користування зазначеним вище будинком, в чому відповідач чинить їй перешкоди шляхом зміни замків від вхідних дверей та застосування фізичної сили.

В домоволодінні №3 по вул. Щорса в с. Марянівка Криворізького району будівля під літ. А-1, житловою площею 42,3 кв.м., загальною площею 99,3 кв.м., складається з трьох кімнат, зокрема: кімната №1-6 площею 8,7 кв.м., кімната №1-5 площею 7,7 кв.м., кімната №1-7 площею 25,9 кв.м., ванна кімната №1-4 площею 7,3 кв.м., їдальня №1-3 площею 8,1 кв.м., кухня №1-2 площею 7,2 кв.м., веранда №1-1 площею 18,8 кв.м. Таким чином, позивач вважає, що на кожного користувача будинку доводиться по 14,1 кв.м. житлової площу (42,3/3), що відповідає діючій нормі житлової площі на одну людину, тому кожному із користувачів можна виділити по одній кімнаті, що не суперечить вимогам ст.ст. 50,63 Житлового кодексу України, кухню, ванну кімнату і туалет, та коридор залишити в спільному сумісному користуванні.

Таким чином позивач просить вселити її та її малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в домоволодіння №3 по вул. Щорса в с. Марянівка Криворізького району Дніпропетровської області; визначити порядок користування житловим будинком №3 по вул. Щорса Криворізького району Дніпропетровської області, виділивши в користування згідно поверхового плану на будівлю під літ. А-1 від 15.10.2009 року ОСОБА_5 кімнату №1-7 площею 25,9 кв.м., ОСОБА_4 кімнату №1-5 площею 7,7 кв.м., малолітній ОСОБА_6 кімнату №1-6 площею 8,7 кв.м., залишивши в спільному сумісному користуванні ванну кімнату №1-4 площею 7,3 кв.м., їдальню №1-3 площею 8,1 кв.м., кухню №1-2 площею 7,2 кв.м., веранду №1-1 площею 18,8 кв.м.

Позивач правом на участь в судовому засіданні не скористалася, її представник адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі наполягав на їх задоволенні. Вказував, що іншого житла позивач не має, що вона змушена була поїхати до Італії на заробітки з грудня 2015 року, де працюватиме до вересня 2016 року, в звязку з необхідністю лікування доньки, яка постійно хворіє та потребує коштів для придбання ліків. Квартира за № 74 в буд. 29 по вул.. Лермонтова в м. Кривому Розі зареєстрована за позивачем, але фактично належить її сестрі ОСОБА_7, яка там проживає зі своєю сімєю.

Відповідач ОСОБА_5 також правом на участь в судовому засіданні не скористався, його представник ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, вказавши, що з грудня 2009 року сторони не проживають однією сімєю, відповідач став проживати з іншої жінкою та пішов з дому, а позивач також добровільно залишила будинок та вивезла всі речі. При цьому відповідач будь-яких перешкод для проживання позивача та їх малолітньої дитини не чинив. Вважає, що сумісне проживання сторін не можливе, оскільки вони знаходяться в конфліктних відносинах, відповідач проживає у спірному будинку з новою сімєю жінкою та її двома малолітніми дітьми. При цьому позивач звернулася до суду із вказаним позовом лише з метою нашкодити відповідачу, вона має інше власне житло квартиру за № 74 в буд. 29 по вул.. Лермонтова в м. Кривий Ріг, яка є їх спільною сумісною власністю. Посилання позивача на вимоги ст. 64 ЖК України, яка регулює користування жилими приміщеннями в будинках державного громадського житлового фонду, є безпідставними.

Відповідач подав суду заяву про застосування загального строку позовної давності, оскільки позивач пропустила термін позовної давності, дізнавшись про порушення її цивільних прав в грудні 2009 року з моменту припинення шлюбних відносин (а.с. 114-115).

Представники третіх осіб органу опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та органу опіки та піклування Центрально-Міської районної у місті ОСОБА_3 ради в судове засідання не зявилися, надали кожен заяву, в якій просили справу розглянути за їх відсутності (а.с.113, 117,118).

Вислухавши представників осіб, які беруть участь у справі, свідків, розглянувши матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню з наступних законних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі з 19 грудня 1997 року, що вбачається з свідоцтва про одруження серії І-КИ №028794 (а.с. 76). Шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17.09.2012 року, в якому зазначено, що шлюбні відносини вони не підтримують з грудня 2009 року (а.с. 77).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про її народження І-КИ №315256, видане повторно (а.с.23).

На підставі договору дарування, посвідченого 03.06.1998 року Криворізькою районною державною нотаріальною конторою реєстровий № 1-1637, відповідач ОСОБА_5 отримав у власність домоволодіння № 3 по вул. Щорса в с. Мар'янівка, Криворізького району Дніпропетровської області, що вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно САС №732989, виданого 28.07.2010 року виконавчим комітетом Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області замість вказаного договору дарування (а.с. 5).

Право власності відповідача на вказане домоволодіння зареєстроване за відповідачем в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 38-39).

Згідно рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.12.2012 року вирішений спір за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя, який задоволений частково та відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_4 в частині визнання домоволодіння за адресою: с. Марянівка вул. Щорса, 3 Криворізького району Дніпропетровської області спільною сумісною власністю подружжя та поділу цього майна (а.с. 15-21).

Отже одноособовим власником спірного домоволодіння є ОСОБА_5

У житловому будинку за адресою Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Марянівка, вул. Щорса, 3, згідно довідки виконкому Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області №157 від 01.03.2016 року, зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, 28.12.2005 року, однак фактично проживають ОСОБА_5, його дружина ОСОБА_8 та діти дружини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 100).

Факт реєстрації в спірному житловому будинку ОСОБА_4 та малолітньої доньки сторін ОСОБА_6П,, ІНФОРМАЦІЯ_1, підтверджується також витягом з погосподарської книги (а.с. 13-14) та не оспорюється відповідачем.

Згідно акту депутата Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області ОСОБА_11 від 14.06.2013 року, ОСОБА_4 та її малолітня донька ОСОБА_6 за місцем реєстрації не проживають, в 2010 році ОСОБА_5 змінив всі замки в будинку і став проживати з іншою жінкою в цивільному шлюбі (а.с. 75).

На даний час ОСОБА_4 разом з дочкою ОСОБА_6 фактично проживає без реєстрації за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Тополина, 3/4, що вбачається з акту ТОВ «Сіті-Сервіс КР» від 27.07.2015 року (а.с. 74).

За змістом ст. ст. 64, 156 ЖКУ України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

При вирішення питання щодо набуття членами сімї наймача права користування жилим приміщенням, необхідно перевірити, чи в установленому законом порядку поселилися члени сімї в спірне житло та чи не зберігають вони за собою право користування іншим житлом тощо.

Припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє колишнього члена сімї власника права користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Сторонами визнається, що ОСОБА_12 та малолітня ОСОБА_6 вселилися та зареєстровані в домоволодінні № 3 по вул. Щорса в с. Марянівка Криворізького району зі згоди відповідача відповідно як його дружина та донька.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло… Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивач в позові стверджує, що вимушена була покинути разом з дочкою місце проживання та реєстрації в звязку з тим, що відповідач створив неможливі умови проживання: змінив замки на вхідних дверях, погрожував та застосував фізичну силу до неї.

Про перешкоди у користуванні житлом, які були створені відповідачем шляхом зміни замків на вхідних дверях, вказували допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_11, ОСОБА_7, які стверджували, що ОСОБА_4 намагалася потрапити до будинку щоб забрати речі дитини, однак двері весь час були замкнені. Крім того свідки ОСОБА_14, ОСОБА_16 також вказували, що відповідач перекривав постачання води до будинку, що унеможливило подальше користування житлом, хоча сам в цей час проживав в іншому місці разом з іншою жінкою.

Про наявність конфліктних відносин між сторонами свідчать звернення ОСОБА_4 до правоохоронних органів із заявами про застосування до неї з боку відповідача фізичного насильства, про витребування у відповідача документів, які він незаконно утримує у спірному будинку (а.с. 78-79, 119-121).

В той же час судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником іншого житла - двокімнатної квартири загальною площею 43,0 кв.м, житловою площею 27,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартиру від 09.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області (а.с. 64,65).

Представник позивача заперечував право проживання позивача у вказаній квартирі, вказуючи, що квартира придбана за рахунок сестри позивача ОСОБА_7 та фактично належить їй, а оскільки на момент придбання вказаної квартири ОСОБА_7 перебувала на території держави Італії, юридично право власності оформлено на позивача. Про вказані обставини зазначала в своїх поясненнях допитана в якості свідка в суді ОСОБА_7

Однак, вказані твердження не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки вони спростовуються наявними в справі договором купівлі-продажу квартири від 09.04.2015 року та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.64, 65).

Аналізуючи вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що право позивача на житло, передбачене ст. 47 Конституції України, не порушене, позивач має у власності квартиру АДРЕСА_2, де вона має можливість проживати разом зі своєю малолітньої дитиною ОСОБА_6

Крім того, суд враховує, що позивач покинувши місце своєї реєстрації на початку 2010 року, з 19.04.2010 року по 25.04.2010 року вивезла з будинку матеріальні цінності, про що свідчить звернення ОСОБА_5 до правоохоронних органів з цього приводу (а.с.119), та цей факт позивачем нічим не спростовано, тривалий час (майже 5 років) не зверталася до суду за захистом своїх житлових прав, на даний час вона взагалі перебуває за межами України, проживаючи в державі Італія, що представники сторін визнали, а отже вказаний факт не потребує доказування. Також зважаючи, що на даний час у спірному будинку відповідач фактично проживає з іншою родиною, між сторонами виник конфлікт, сумісне їх проживання через вказані обставини є неможливим.

З вказаного можна зробити висновок, що метою звернення позивача до суду є не захист своїх прав, а саме помста колишньому чоловікові через образу на нього.

Суд з урахуванням наведеного приходить до висновку про відсутність правових підстав для вселення позивача разом з малолітньої дочкою ОСОБА_6 в домоволодіння №3 по вул. Щорса в с. Марянівка Криворізького району Дніпропетровської області, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Оскільки, в задоволенні позову в частині вселення позивача до спірного домоволодіння судом відмовлено, то не підлягають задоволенню також вимоги позивача щодо визначення порядку користування житловим будинком.

Крім того, виходячи зі змісту ст. 358 ЦК України, правом визначити порядок користування майном наділені лише співвласники такого майна, що є їхньою спільною частковою власністю.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, суд враховує положення абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, оскільки в позові відмовлено через недоведеність позивачем правових підстав для його задоволення, заява про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.10, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування виконкому Центральної міської районної у місті ОСОБА_3 Ріг ради, орган опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: