АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Кізюн Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Слободянюк С.В., Желепи О.В.,

за участю секретаря Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» - РоманіваАнтона Анатолійовича на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання договору застави недійсним,

В С Т А Н О В И Л А

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати недійсним договір застави № Дз1-281п-2007 легкового автомобіля Mitsubishi Grandis 2.4 Sport AT ( легковий універсал - В; марка - Mitsubishi: модель - Grandis 2.4 Sport AT: кузов НОМЕР_2; колір - Синій: рік вітуску-2006), державний реєстраційний номер НОМЕР_1 від 13.11.2007 року, укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4.

В мотивування вимог посилалася на те, що з 21 липня 1990 року до 24.19.2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, вказаний автомобіль набули під час шлюбу, тому він належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, проте переданий в заставу банку без її згоди як співвласника.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року - позов задоволено.

Визнано недійсним договір застави №Дз1-281п-2007 від 13 листопада 2007 року, укладений між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ПАТ «Брокбізнесбанк» - Романів А.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що на момент укладення Договору застави №Дз1-281п-2007 від 13.11.2007 заставодавець свідчив, що він є належним власником предмету застави, ніяким чином не обмежений у розпорядженні ним, він не є предметом спору і не перебуває під арештом та у податковій заставі, ніякі треті особи не мають на нього будь-яких прав, не обтяжений будь-якими боргами чи зобов'язаннями.

ОСОБА_4В, передав Банку в заставу належний йому автомобіль Mitsubishi Grandis 2.4 Sport AT, право власності на предмет якого підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 2.06.2006, що видане Черкаським РЕВ ДАІ ГУ УМВС України.

Зазначив, що ОСОБА_4 на протязі 2007-2011 років підписував з AT «БРОКБІЗНЕСБАНК» акти перевірки стану майна, що надано в заставу, чим підтвердив укладення спірного договору застави. В подальшому, після смерті ОСОБА_4 такий акт був підписаний 19 червня 2013 року між AT «БРОКБІЗНЕСБАНК» та спадкоємцем ОСОБА_3, копія цього акту наявна у матеріалах справи.

ОСОБА_3 підписуючи вищезазначений акт, була повідомлена про наявність Договору застави №Дз1-281п-2007, оскільки у даному акті чітко зазначено «що в присутності спадкоємця ОСОБА_3, яка являється дружиною померлого заставодавця ОСОБА_4 проведено перевірку майна, що передано в заставу AT «БРОКБІЗНЕСБАНК» згідно Договору застави №Дз1-281п-2007 від 13.11.2007 в забезпечення зобов'язань ОСОБА_4 по кредиту згідно Кредитного договору №281п-2007 від 13.11.2007», але дані обставини не отримали належної оцінки від суду першої інстанції.

Волевиявлення ОСОБА_4 щодо укладення Кредитного договору №281п-2007 від 13.11.2007 та Договору застави №Дз1-281п- 2007 від 13.11.2007 було вільним, оскільки він протягом 2007-2012 років частково виконував умови цього договору, сплачуючи проценти за користування кредитом у розмірах та у строки, визначені цим договором, і частково сплачував кошти на погашення тіла кредиту.

Такими діями ОСОБА_4 фактично визнав свою заборгованість по кредиту перед Банком.

04 квітня 2016 року Апеляційний суд Черкаської області апеляційну скаргу AT «БРОКБІЗНЕСБАНК» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси у справі за позовом Банку до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно, задовольнив.

Крім того, з метою досудового врегулювання на спільну адресу проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3, оскільки згідно паспортних даних місце проживання останньої є АДРЕСА_1, представниками Банку було направлено листи претензії від 10.09.2009 за вих. 10/1051 тa 23.08.2011 за вих. 07/1625, відповідно до яких AT «БРОКБІЗНЕСБАНК» вимагав усунути порушення, а отже, виходячи з цього ОСОБА_3 могла довідатись про наявність Кредитного договору №281п-2007 та заборгованості по ньому ще в 2009 та 2011 роках, а тому суд першої інстанції повинен був застосувати строк позовної давності.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Брокбізнесбанк» - Романів А.А. свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що автомобіль, який є предметом застави за оспорюваним позивачем договором застави, є її та заставодаця ОСОБА_4 спільною сумісною власністю, переданий в заставу без її на те згоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 21 липня 1990 року міським відділом ЗАГС м. Черкаси було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5, ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого 21 липня 1990 року Черкаським міським відділом ЗАГС.

13.11.2007 між AT «БРОКБІЗНЕСБАНК» та ОСОБА_4 укладено Кредитний договір №281п-2007, відповідно до умов якого Банк надав кредит в сумі 30 000,00 доларів США під 12% річних для придбання легкового автомобіля Mitsubishi Grandis 2.4 Sport AT, a ОСОБА_4 зобов'язувався повернути кредит в строк до 12.11.2012.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань між ним та Банком був укладений Договір застави №Дз1-281п-2007 від 13.11.2007 відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав у заставу Банку легковий автомобіль Mitsubishi Grandis 2.4 Sport AT.

24 вересня 2012 року ОСОБА_4 - помер.

Після смерті чоловіка, ОСОБА_3 дізналася про те, що він уклав договір застави автомобіля, що є спільним майном подружжя без її згоди.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до статті 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-533цс16,від 27.01.2016 року у справі №6-1912цс15, від 21.10.2015 року у справі №6-1568цс15, від 07.10.2015 року у справі №6-1622цс15, від 16.05.2012 року у справі №6-36цс12 від 07.11.2011 року у справі №6-44цс11.

У справі, рішення в якій переглядаються, судом встановлено, що на час укладення спірного договору застави ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, та відповідною відміткою у паспорті ОСОБА_4, копія якого надавалася Банку при укладенні договорів кредиту та застави.

Враховуючи встановлені фактичні обставини та наявні в матеріалах справи доводи, що свідчать про те, що на час укладення договору застави банк знав про те, що автомобіль належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і що остання не надала ОСОБА_4 згоди на укладення цього договору.

Доказів того, що сам ОСОБА_4 приховав цю інформацію, не повідомивши про це банк, а повідомивши про протилежне, суду надано не було.

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13.

Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, колегія суддів не знаходить підстав для застосування позовної давності, оскільки позивач дізналася про договір застави лише у липні 2015 року.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» - Романіва Антона Анатолійовича - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді