У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

Дербенцевої Т.П., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») про стягнення безпідставно списаних коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 вересня 2006 року між ним та банком було укладено кредитний договір, заборгованість за яким ним повністю погашена 19 липня 2007 року. Припинення з 19 липня 2007 року кредитних відносин за цим договором між ним та ПАТ «КБ «ПриватБанк» підтверджено рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від

20 серпня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 19 листопада 2014 року, проте банк у період з 31 жовтня 2013 року по 7 лютого 2014 року в автоматичному порядку списав з його зарплатного рахунку 2 370 грн на погашення кредитної заборгованості.

Посилаючись на наведене, на підставі ст. 1214 ЦК України, просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списані грошові кошти в розмірі 2 702, 55 грн, які складаються з 2 370 грн. - безпідставно списаних коштів, 45, 78 грн. - 3 % річних за користування коштами та 286, 77 грн - індексу інфляції.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 безпідставно списані грошові кошти в розмірі 2 702,55 грн та судовий збір у розмірі 243,60 грн.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що 24 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та відповідачем було укладено строковий кредитний договір № HAEHRK11320069, відповідно до умов якого банк видав позивачу кредит у сумі 6 470,00 грн. на споживчі цілі із сплатою відсотків (а. с. 7). Відповідно до п. 1.1 договору термін його дії до 23 вересня 2009 року.

Судовим наказом Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2007 року із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто кредитну заборгованість, судовий збір і витрати з інформаційно-технічного забезпечення судового розгляду, а всього 8 158,91 грн.

Судовий наказ ОСОБА_3 добровільно виконано 19 липня 2007 року шляхом перерахування на користь банку суми у розмірі 8 158,91 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 серпня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року, визнано припиненим з 19 липня 2007 року кредитний договір від 24 вересня 2006 року № HAEHRK11320069, який укладено між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк». У 2013 році з карткового рахунку ОСОБА_3 було списано 2 370 грн як автоматичне погашення простроченої кредитної заборгованості.

Звернувшись до суду із позовом, ОСОБА_3 просив стягнути заборгованість з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_3 виконав зобов'язання за кредитним договором, кредитний договір припинено рішенням суду, отже автоматичне списання коштів з банківського рахунку позивача є безпідставним, тому списані кошти підлягають поверненню.

В апеляційній скарзі, заперечуючи проти позову, банк посилався на те, що судовий наказ від 11 червня 2007 року, заборгованість яким була нарахована станом на 23 травня 2007 року, ОСОБА_3 виконано 19 липня 2007 року, кредитний договір судовим наказом не був розірваний, отже станом на 19 липня 2007 року утворилась нова заборгованість в розмірі 792, 42 грн, на яку банк продовжував нараховувати відсотки, пеню, комісійні платежі, тому розмір загальної заборгованості у 2013 році становив 2370 грн. Оскільки за умовами кредитного договору, що був чинним до 2009 року, банку надано право списувати кошти з усіх поточних рахунків боржника при настанні строків платежів, передбачених умовами кредитного договору, банк списував кошти в автоматичному режимі.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», зокрема у пункті 8, ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до пунктів 11, 12 зазначеної постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України).

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК України (статті 224-226 ЦПК України при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідає, оскільки в порушення зазначених положень закону суди попередніх інстанцій не перевірили підстави правомірності застосування ст. 625 ЦК України та перерахунок суми, яка підлягає стягненню, з урахуванням індексу інфляції.

Ураховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що суди не вірно визначилися з характером спірних правовідносин, які виникли між сторонами, не в повній мірі з'ясували обставини, які мають значення для вирішення справи, а тому відповідно до частини 2 статті 338 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В.Попович