АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Мараєва Н.Є
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2016 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника Апарату Верховної Ради України

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 р.

в у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України

про стягнення одноразової грошової допомоги та суми компенсації за затримку

розрахунку

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 р. частково задоволено позов ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги та суми компенсації за затримку розрахунку.

Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 18 827,18 грн. та у відшкодування суми середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги (розрахунку) при звільненні за період з 28.11.2014 р. по 29.02.2016 р. - протягом 313 днів у розмірі - 79 293,33 грн.; в решті позовних вимог відмовлено; стягнуто з Апарату Верховної Ради України в дохід Держави судовий збір в розмірі 981,21 грн.

В апеляційній скарзі представник Апарату Верховної Ради України просить це рішення скасувати і постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, відповідно до Розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України № 6157 від 26.12.2012 р. позивач з 13.12.2012 р. був зарахований на посаду помічника-консультанта народного депутата України VII скликання ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень без поширення дії ЗУ «Про державну службу», з встановленою заробітною платою у розмірі 8 000,00 грн., що також визнано представником відповідача (а.с.19, 32, 38-40).

Згідно із розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України № 7212 від 26.11.2014 р. позивач звільнений із займаної посади 27.11.2014 р. у зв'язку із достроковим припиненням повноважень народного депутата України, на підставі п.2 ч.1 ст.4.5. Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 р. № 379/95-ВР (а.с.21, 42).

Таким чином, документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та народним депутатом України VII скликання ОСОБА_2 здійснював Апарат Верховної Ради України. Нарахування заробітної плати відбувалося з моменту постановлення Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №6157 від 26.12.2012 р., яким позивач ОСОБА_3 був зарахований на посаду помічника-консультанта. Рішення про звільнення позивача та про нарахування та виплату належних позивачу при звільненні сум також, відповідно, приймалось відповідачем.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивач перебував у трудових стосунках саме з відповідачем, а не з народним депутатом України VII скликання ОСОБА_2, а доводи представника відповідача - безпідставними.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.6 ст.34 Закону України від 17.11.1992 № 2790-ХІІ «Про статус народного депутата України» (в редакції, чинній на час звільнення позивача 27.11.2014 р.), у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок Бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Наведені положення Закону кореспондують положенням ч.2 ст.4.6 Постанови Верховної Ради України від 13.10.1995 р. № 379/95-ВР Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України (в редакції, чинній на час звільнення позивача 27.11.2014 р.), далі Постанова ВРУ № 379/95-ВР.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 р. зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення Суду). Суд зауважив на те, що органи державної влади не вправі посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (п. 26 Рішення Суду).

Таким чином, відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати позивачу гарантованої йому законом суми одноразової грошової допомоги при звільненні.

Судом встановлено, що відповідачем позивачу одноразова грошова допомога, виплата якої при звільненні за наявних у позивача підстав гарантована ч.6 ст. 34 ЗУ № 2790-ХІІ, здійсненна не була, що було визнано представником відповідача протягом судового розгляду.

Тому, суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача одноразової грошової допомоги у розмірі його тримісячної заробітної плати відповідно до ч.6 ст.34 ЗУ «Про статус народного депутата України».

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, із урахуванням вище наведених норм чинного законодавства суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості вимог позивача.

Проте, що стосується розміру стягнутої суми, то суд також правильно вважав, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розміри стягнутих сум визначено вірно.

Так, згідно довідки відповідача від 26.02.2016 р. №9-1-15/303 (а.с.9) заробітна плата без вирахування податків та зборів за останні три місяці роботи в вересні, жовтні 2014 року - становила по 5 700,00 грн., в листопаді - 7 427,18 грн.

Тому, сума одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати позивача становить 18 827,18 грн., яку суд обґрунтовано вважав належною до стягнення з відповідача на користь позивача.

Що стосується суми середнього заробітку за час затримки відповідачем виплати позивачу одноразової грошової допомоги за заявлений позивачем період з 28.11.2014 р. і по день звернення до суду 29.02.2016 р. - усього 313 днів затримки, то суд виходив з положень п.2, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995 р. №100, та даних довідки по зарплаті, виданої відповідачем (а.с.9).

Так, згідно абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата позивача обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто за вересень-жовтень 2014 року, тобто по 5 700,00 грн. за кожен місяць.

Тому, згідно п.8 Порядку сума відшкодування позивачу за заявлений період протягом 313 днів затримки виплати становить 79 293,33 грн. без виключення сум відрахування на податки, збори та інші обов'язкові платежі.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо часткового задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргупредставника Апарату Верховної Ради України - відхилити, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.07.2016 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :