Справа №592/5594/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/644/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

04 квітня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Рибалки В. Г. , Ткачук С. С. ,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 лютого 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 лютого 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Тягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість у розмірі 28207,03 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову Банку. При цьому зазначає, що умовами кредитного договору не передбачено, що у випадку порушення позичальником зобовязянь щодо вчасної оплати кредитних коштів, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту у повному розмірі та сплати процентів за його користування. Вважає, що відсутні підстави для стягнення тіла кредиту, а стягнення спростроченої суми кредиту взагалі не передбачено умовами договору. Крім того вказує, що нарахована позивачем сума пені знаходиться поза межами строку позовної давності.

Заслухавши пояснення представника відповідачки, яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, а тому вона підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов Банку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка порушила зобовязання щодо своєчасного повернення кредитних коштів, а тому стягнув суму заборгованості, яка складалася із заборгованості за тілом кредиту, простроченого тіла кредиту та заборгованості за відсотками.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та нормах закону.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 21 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладено договір на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки № 006-18501-210610. За умовами якого відповідачка отримала кредит шляхом відкриття їй відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 30000 грн. та на день укладення договору їй встановлений ліміт кредиту на рахунку в сумі 3000 грн. Ліміт кредитної лінії розраховується Банком самостійно.

Згідно з п. 1.5 договору кредитування рахунку здійснюється протягом 364 календарних днів. Кожна наступна кредитна лінія надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі, та не потребує підписання додаткових угод.

Відповідно до п. 1.6 кредитні кошти надані для розрахунків за товари чи послуги та зняття готівки та вчинення інших операцій.

Пунктом 3.6 договору передбачено, що держатель картки зобовязаний щомісяця в строки, визначені правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді обовязкового мінімального платежу, складові якого зазначаються у тарифах. Обовязковими складовими обовязкового мінімального платежу є частка погашення заборгованості, овердрафт та прострочена заборгованість попередніх періодів.

Умовами п. 5.17 кредитного договору передбачено, що підписанням цього договору держатель підтверджує, що він отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту за договором, а саме щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, переліком та розміром всіх комісій (тарифів) Банку, що повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, щодо розміру щомісячних платежів та орієнтованої сукупної вартості подорожчання кредиту, враховуючи розмір комісії (тарифів).

Відповідно до п. 5.18 договору у всьому, що не врегульовано сторонами у цьому договорі, сторони керуються чинним законодавством України та Правилами.

З тарифів на обслуговування платіжних карток, з якими відповідачка була ознайомлена 21 червня 2010 року про що свідчить її особистий підпис на тарифах, вбачається, що держатель картки зобовязаний щомісяця погашати частину заборгованості у вигляді обовязкового мінімального платежу, який складається із частки обовязкового погашення тіла кредиту, нарахованих процентів за кредит (0,0001 % з 01 травня 2010 року по 30 червня 2010 року, 14,90 % з 01 липня 2010 року), плати за обслуговування кредитного залишку (3,33 % від суми використаних кредитних коштів), овердрафту, процентів за овердрафт, штрафу за прострочену заборгованість та суми заборгованостей минулих періодів (зворот а.с. 4).

Згідно з розрахунком заборгованості Банку у період з липня 2010 року по січень 2014 року відповідачка щомісячно сплачувала кредитні кошти, проте починаючи з лютого 2014 року вона припинила сплату коштів, внаслідок чого за кредитом виникла заборгованість у розмірі 28207,03 грн., яка складається з тіла кредиту 12633,29 грн., простроченого тіла кредиту 5361,49 грн., заборонності за відсотками -10212,25 грн. (а.с. 6).

Розрахунок заборгованості не спростовувався апелянтом.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що Банк виконав умови договору та надав ОСОБА_3 кредитні кошти, шляхом відкриття кредитної лінії на загальну суму 30000 грн., проте позичальниця порушила взяті на себе зобовязання по своєчасному поверненню кредитних коштів, внаслідок чого утворилась заборгованість та у позивача виникло права вимоги до неї.

Згідно з випискою по рахунку приватного клієнта № /1123 (а.с. 50 56) за період користування банківською карткою відповідачкою було знято грошових коштів на суму 30210 грн., а сплачено нею платежів по тілу кредиту до січня 2014 року у розмірі 13615,85 грн., що також підтверджується розрахунком заборгованості.

Отже, встановлено, що до 2014 року відповідачка користувалася кредитними коштами, знімаючи із кредитної картки готівкові кошти, проте з лютого 2014 року вона припинала сплату обовязкового мінімального платежу, у звязку з чим картку було заблоковано. І, оскільки, за кредитним договором виникла прострочена заборгованість, то Банк звернувся до суду з позовом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, яка складається з тіла кредиту, простроченого тіла кредиту та заборонності за відсотками, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 526, 610-612, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Вбачається, що Банк виконав своє зобовязання, надав відповідачці кредит, однак вона належним чином не виконала взятих на себе зобовязань щодо сплати суми кредиту та відсотків за його користування.

Посилання представника відповідачки на те, що Банк не має права вимагати повернення всієї суми кредитної заборгованості колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Доводи апелянта про те, що нарахована позивачем до сплати сума простроченого тіла кредиту у розмірі 5361,49 грн. не передбачена умовами договору не може бути підставою для відмови у позові, оскільки розрахунком заборгованості підтверджується, що вказана сума нарахована Банком до сплати починаючи з березня 2014 року по травень 2015 року у звязку з тим, що відповідачка у лютому 2014 року не здійснила чергового платежу, за рахунок якого мала бути погашена нарахована до сплати частка тіла кредитую відповідна сума стала простроченою заборгованістю.

Твердження апелянта про те, що нарахована позивачем сума пені знаходиться поза межами строку позовної давності не знайшло свого підтвердження по справі, оскільки Банком не заявлялося вимоги до відповідача про стягнення штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 225 грн. і судом ці кошти не стягувались.

Таким чином, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив його з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення місцевого і ухвала апеляційного суду набрали законної сили, але можуть бути оскаржені в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -