МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2016 р. Справа № 370/430/14-ц

Макарівський районний суд Київської області у складі судді Косенко А.В., при секретарі Гребінській Н.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Макарові Київської області цивільну справу за позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Макарівське лісове господарство" до Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконними і скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та повернення землі,-

в с т а н о в и в:

19 лютого 2014 року заступник прокурора Київської області (далі прокурор) звернувся до суду з указаним вище позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Макарівське лісове господарство", посилаючись на те, що в ході проведеною прокуратурою Київської області перевіркою установлено, що прийняття розпоряджень щодо вилучення, зміни цільового призначення та передачі земельних ділянок у власність проведено незаконно.

Крім того, було допущено порушення вимог законодавства при зміні цільового призначення спірних земельних ділянок.

Прокурор Шабанов Є.С. в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Представник Державного підприємства "Макарівське лісове господарство" - ОСОБА_7 просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник Кабінету Міністрів України у судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідач ОСОБА_6 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3, адвокат - ОСОБА_8 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_1, адвокат - ОСОБА_9 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, просив звернути увагу на заяву про застосування строку позовної давності.

Інші особи у судове засідання не зявились, про час і місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, з урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а також порушені державні та суспільні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Так як дана норма цивільного права містить єднальне судження, яке виражене сполучником «і», то скасування правового акту індивідуальної дії на підставі цієї правової норми можливе лише при одночасній наявності усіх складових у їх сукупності, а саме: невідповідності актам цивільного законодавства; - порушення цивільних прав або інтересів, оскільки в противному випадку, відсутність хоча б однієї із перелічених складових виключає можливість застосування вказаної статті.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави.

Статтею 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) передбачені повноваження місцевої державної адміністрації: 2) розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно ст. 1 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (далі ЗК України) земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників, суд встановив, що відповідно до розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації від 09.04.2008 року №№565-570, 482 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельної ділянки у власність» з постійного користування державного підприємства «Макарівське лісове господарство» (квартал 85, виділи 15, 16) вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення, які складають єдиний масив, загальною площею 6,9993 га, розташовані в межах Колонщицької сільської ради Макарівського району Київської області. Цими ж розпорядженнями змінено цільове призначення даних земельних ділянок із земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано у власність 7 громадянам для ведення особистого селянського господарства.

На підставі зазначених розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації, 17.04.08 та 06.06.08 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Колонщицької сільської ради Макарівського району наступні громадяни:

- ОСОБА_1, серія ЯЖ №203813 площею 0,9999 га кадастровий номер :05:043:0012;

- ОСОБА_2, серія ЯЖ №203815 площею 0,9999 га кадастровий номер :05:043:0019;

- ОСОБА_3, серія ЯЖ №203814 площею 0,9999 га кадастровий номер :05:043:0016;

- ОСОБА_10, .серія ЯЖ №203816 площею 0,9999 га кадастровий номер :05:043:0013;

- ОСОБА_5, серія ЯЖ №203817 площею 0,9999 га кадастровий номер :05:043:0017;

- ОСОБА_11, серія ЯЖ №203818 площею 0,9999 га кадастровий номер :05:043:0015;

- ОСОБА_6, серія ЯЖ № 051515 площею 0,9999 га кадастровий номер :05:043:0011.

Вказане свідчить про те, що Київська обласна державна адміністрація розпорядилась землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищує 1 га, що свідчить про перевищення головою обласної державної адміністрації передбачених законом повноважень.

Також допущено порушення вимог законодавства при зміні цільового призначення спірних земельних ділянок, а саме порушено порядок зміни цільового призначення земельних ділянок.

Проте, на переконання суду порушення законодавства з боку державних органів не можуть бути підставою для порушення прав громадян, адже наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

На переконання суду держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

При розгляді справи суд враховує правову позицію у постанові Верховного Суду України за результатами розгляду справи № 6-68цс15 від 16 вересня 2015 року, в якій вказав, що статтею 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України (в редакції до набрання чинності Законом України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Піддавши аналізу пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, Верховний Суд України сформував правовий висновок, відповідно до якого зазначена норма спрямована на захист власників та інших осіб, які мають речові права на майно, від неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування, відтак, не може поширюватися на випадки звернення до суду прокурора з позовом в інтересах держави.

У цій справі суд виходить з того, що прокурору надано право звернутися до суду з зазначеним позовом протягом трьох років, тобто в період з 09.04.2008 до 09.04.2011, але звернувшись до суду 19 лютого 2014 року, позивач, в особі заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Макарівське лісове господарство", пропустив позовну давність.

Крім того в січні 2011 року в Макарівському районному суді Київської області перебувала справа №2-а-27 за адміністративним позовом міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Управління Держкомзему в Макарівському районі до Макарівської РДА, ОСОБА_10, ОСОБА_1Д, ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про скасування розпорядження Макарівської РДА про зміну функціонального використання земельних ділянок.

В матеріалах справи наявне Розпорядження Макарівської РДА про зміну функціонального використання земельних ділянок 6-ти громадянам з ведення особистого селянського господарства в землі для ведення індивідуального садівництва в межах Колонщинської сільської ради від 15 січня 2009 року №84. Додаток до вищевказаного розпорядження містить перелік громадян - власників, яким змінили функціональне використання земельних ділянок в межах Колонщинської сільської ради. Як вбачається з вищевказаного розпорядження, Позивач був обізнаний в тому, що вищевказані землі належать на праві власності відповідачам, проте все ж таки не доклав зусиль для дотримання процесуальних строків звернення до суду.

У постанові, прийнятій у справі №6-242цс15 від 16.03.2016 року Верховний Суд зазначив, що у ст.45 ч.2, ст.46 ч.1 ЦПК України передбачене право прокурора звертатися з позовною заявою до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в межах визначених законом повноважень, брати участь у розгляді справ за відповідними позовами тощо.

Органи та інші особи, які згідно зі ст.45 цього кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або в державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Отже, прокурор, котрий бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладання мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу строку звернення прокурора до суду поширюється й на звернення прокурора до суду з позовною заявою громадянина чи в державних або суспільних інтересах.

З урахуванням наведеного, суд відмовляє позивачу у задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

Вирішив :

У задоволенні позову заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Макарівське лісове господарство" до Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконними і скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на землю та повернення землі - відмовити за спливом строку позовної давності.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом 10 днів після проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.223 ЦПК України.

Суддя А.В.Косенко