АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2764/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М., Василенко Л. І.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про вселення, зобов'язання вчинити певні дії.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

09 вересня 2016 року ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про вселення, зобов'язання вчинити певні дії.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона із відповідачем перебувають у шлюбі з 24 липня 1999 року. Від шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі договору дарування від 25 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Лічевецькою Л.Г., ОСОБА_6 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Квартира складається із трьох кімнат, житловою площею 40,5 кв.м., а загальною - 57,4 кв.м.

Після набуття відповідачем права власності на квартиру, вся сім'я заселилися до неї і з того часу постійно проживають в ній.

При цьому, позивач зареєстрована у квартирі з 05 липня 2006 року, син - з 05 липня 2006 року, а дочка - з 23 серпня 2016 року.

В серпні цього року відповідач відібрав у позивача ключі від вхідних дверей квартири і не впускає до квартири ні позивача, ні дітей. Потім змінив замок на вхідних дверях і нового ключа не надав.

Крім того, позивач вказує, що вона неодноразово зверталася до органів поліції із заявами щодо неправомірних дій чоловіка, який не дає можливості їй та дітям проживати у квартирі, але належного реагування не відбулося.

Отже, зазначає, що вона з дітьми не мають змоги проживати у квартирі, оскільки відповідач чинить перешкоди, не впускаючи її до квартири та не надає ключі від вхідних дверей. В квартирі знаходяться її та дитячі речі, а також документи, до яких вона не має доступу. Іншого житла ні позивач, ні її діти не мають. Відповідач створює перешкоди у користування житлом і фактично незаконно виселив позивача із дітьми з помешкання, чим порушуються їхні житлові права та інтереси.

Просила суд вселити її та неповнолітніх дітей до квартири АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача надати ключі від вхідних дверей вказаної квартири та не чинити їй з дітьми перешкоди у користуванні приміщеннями квартири; стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_7, ОСОБА_9 у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом надання ОСОБА_7 ключів від вхідних дверей вказаної квартири та шляхом надання вільного доступу до цієї квартири для проживання та користування.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 551грн. 20коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 листопада 2016 року як незаконне та закрити провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до частквого задоволення, а судове рішення до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Судом встановлено, встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебувають у шлюбі з 24 липня 1999 року (актовий запис № 849). Від шлюбу вони мають: сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також встановлено, що на підставі договору дарування від 25 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Лічевецькою Л.Г., ОСОБА_6 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Квартира складається із трьох кімнат, житловою площею 40,5 кв.м., а загальною - 57,4 кв.м. Дані обставини також підтверджуються технічним паспортом, виданим КП «ЧООБТІ».

При цьому, відповідно до даних поквартирної картки, - позивач зареєстрована у квартирі з 05 липня 2006 року, син - з 05 липня 2006 року, дочка - з 23 серпня 2016 року та відповідач - з 11 липня 2003 року.

Як вбачається із висновку про результатами розгляду співробітниками Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області звернень ОСОБА_7 від 19 серпня 2016 року, 20 серпня 2016 року, 21 серпня 2016 року, 24 серпня 2016 року, остання зверталася до органів поліції з приводу неправомірних дій її чоловіка ОСОБА_6, який не віддає ключі від квартири і не впускає дружину до квартири АДРЕСА_1.

Колегія суддів перевіряючи обґрунтованість рішення суду першої інстанції вважає правильним висновок суду в частині доведеності позовних вимог щодо зобов'язання ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання ОСОБА_7 ключів від вхідних дверей вказаної квартири та шляхом надання вільного доступу до цієї квартири для проживання та користування. Так, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що за результатами справи судом безспірно встановлено, що відповідач ОСОБА_6 вчиняв протиправні дії щодо позбавлення його дружини та малолітньої дочки реалізувати, передбачені законом житлові права. Відповідач ОСОБА_6 сам визнав в судовому засіданні ту обставину, що на вхідних дверях квартири замінений замок, нові ключі позивачу не надані, вона неодноразово намагалася потрапити до квартири у законний спосіб, але відповідач їй такої можливості не надав.

Факт тимчасового проживання позивача та малолітньої дитини разом з матір'ю відповідача за іншою адресою, не свідчить про те, що ОСОБА_7 добровільно залишила помешкання спірної квартири АДРЕСА_1 та позбавляє їх права користування цим житлом. Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9, 2011 року народження не виселялися із спірної квартири у встановленому законом порядку, а тому позовні вимоги в частині вселення позивачки з дитиною в спірну квартиру обгрунтовано задоволені не були.

Так, судом апеляційної інстанції при перевірці законності рішення районного суду враховує, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150ЖК).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 156 ЖК, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 157ЖК, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму (ст.160ЖК).

Відповідно до статті 64 ЖК, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 405 ЦК, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За положеннями статті 18 ЗУ «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Як передбачено частинами 1, 2, 3, 4, 6 статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що є встановленою та обставина, що сторони по справі та їхні неповнолітні діти є членами сім»ї; на час судового розгляду справи відповідачем не доведено обставини про те, що спільне проживання його з дружиною припинене з певного часу; шлюб між сторонами не розірваний; всі вони тривалий час проживають у спірній квартирі і, відповідно позивач та діти користуються житловими приміщеннями квартири, майном та особистими речами, які там знаходяться; позивач з дітьми заселилися до помешкання, як члени сім»ї власника квартири і відсутні будь-які належні та допустимі докази про те, що не було дотримано встановленого порядку при їх вселенні та відсутності згоди на це всіх членів сім'ї; іншого житла позивач немає. Що стосується вселення та факту реєстрації в квартирі неповнолітніх дітей, то за нормами діючого законодавства така згода не потрібна.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкоди ОСОБА_8, 2000 року народження (сину сторін), користуватися спірною квартирою, то колегія суддів вважає, що районний суд правильно встановив, що він як проживав, так і на даний час проживає в квартирі, має вільний доступ до помешкання, тобто не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що ОСОБА_6 чинить йому будь-які перешкоди у реалізації житлових прав, тому висновок районного суду про відмову в задоволенні позову в частині зобов'язання не чинити перешкоди ОСОБА_8 є правильним і підстав для його зміни чи скасування в цій частині немає.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції у відповідності ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», стягнув з відповідача на користь позивачки в повному обсязі судовий збір, сплачений нею за подачу позовної заяви в розмірі 551,20 грн.

Колегія суддів вважає такий висновок помилковий і таким, що не повністю відповідає вимогам законодавства.

Так, ч. 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви (а.с. 2-4), ОСОБА_7 ставила перед судом питання щодо вирішення двох позовних вимог: вселення та зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою.

Рішенням районного суду (а.с. 47-49) задоволено одну позовну вимогу щодо зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, в задоволенні іншої - відмовлено.

Тому, вирішуючи питання про стягнення судового збору, районний суд повинен був врахувати цю обставину та стягнути розмір судового збору в пропорційній частці від задоволених вимог тобто, 50 % від розміру судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви (551,20 : 2 = 275,60 грн.), що відповідало б пропорційній частці задоволених вимог позовної заяви та вимогам ст. 88 ЦПК України.

Тому, за даних обставин, із врахуванням приписів ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в частині стягнення судового збору стягнувши із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 275,60 грн, що буде відповідати пропорційній частці задоволених вимог позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 88, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про вселення, зобов'язання вчинити певні дії змінити в частині стягнення судового збору.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 275 грн. 60 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :