Справа № 686/8852/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Козак О.В.,

при секретарі - Слободянюк А.Ю.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Шустіної Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Кредитної спілки «Ніка Плюс» про визнання кредитного договору таким, що не є укладеним,

встановив:

В квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Кредитної спілки «Ніка Плюс» про визнання кредитного догвоору таким, що не є укладеним. В обгрунтування позову позивач з урахуванням уточнень вказала, що 17.10.2012 року вона звернулась до кредитної спілки «Ніка Плюс» з проханням надати їй споживчий кредит в сумі 11000 грн. для ремонту у власному житловому будинку. Представник спілки їй пояснив, що спочатку вона повинна вступити в члени спілки та сплатити внесок в сумі 30 грн., що вона і зробила, також сплатила по 30 грн. за двох поручителів. Після цього їй надали роздрукований кредитний договір і попросили підписати його, при цьому не роз'яснили: детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержавнням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, не пояснили належно та об'єктивно вид і предмет кожної супутної послуги з обгрунтуванням їх вартості, не пояснили належно та об'єктивно реальну процентну ставку, не роз'яснили відповідальність та наслідки порушення умов договору, умов повернення та зарахування коштів, збільшення процентної ставки та порядок такого збільшення.

Перед підписанням данного кредитного договору їй ніякого інформаційного листа з детальним розписом сукупної вартсості даного кредиту не надавали і вона його не підписувала. 17.10.2012 року вона підписала кредитний договір №146Ф/12.09, а також були оформленні ще два договори поруки з ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Після цього вона отримала кредит 11000грн. і на протязі 7-8 місяців регулярно в строк сплачувала кредит, однак в зв'язку з важким матеріальним становищем не змогла своєчасно погашати заборгованість і в неї виникла заборгованість. В спілці її запропонували реструктуризацію її боргу і повідомили, що вона повинна прийти з поручителями. 25.09.2013 року вона звернулась в кредитну спілку, де представник кредитної спілки надав новий кредитний договір №98Ф/13.10 та договір поруки і попросили підписати їх. При цьому їй пояснили, що згідно договору №146Ф/12.09 від 17.10.2012 року в неї залишився борг 9200грн., а тому на цю суму заключили новий договір на 1,5 року до 25 березня 2015 року. Їй також дали підписати бумагу, що вона нібито отримала позику в сумі 9200 грн., хоча їх не отримувала.

Перед підписанням даного кредитного договору їй ніякого інформаційного листа з детальним розписом сукупної вартості даного кредиту не надавали і вона його не підписувала, а також не роз'яснили та не надали її розписаний залишок заборгованості по попередньому кредиту. Вона не знала і їй не пояснили, що в разі виникнення заборгованості, спілка в односторонньому порядку піднімає процентну ставку за користування кредитом на 60 % і не пояснили їй, який після цього буде щомісячний платіж і яка кінцева сума кредиту. З 10.10.2013 року по 10.09.2014 року вона сплатила по кредиту 3000 грн. і більше сплачувати кошти не змогла в зв'язку з важким матеріальним становищем.

Укладений сторонами кредитний договір визначений як споживчий кредит і для нього встановлений особливий порядок укладення. Зважаючи на те, що договір споживчого кредитування є договором приєднання, за таких умов та сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов, повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України "Про захист прав споживачів". У зв'язку з чим урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним.

З договорів про надання споживчих кредитів №146Ф/12.09 від 17.10.2012 року та №98Ф/13.10 від 25.09.2013 року вбачається, що в супереч вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги п.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, відповідач не здійснив належно детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача ( у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; в порушення п.3.4 Правил, не зазначив належно та об'єктивно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; в порушення п.3.3 Правил, не зазначено належно та об'єктивно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав про абсолютне подорожчання кредиту в грошовому вигляді, шляхом підсумування всіх платежів здійснених споживачем на користь спілки під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; не зазначена відповідальність кредитора при порушенні умов договору, як того вимагають норми п.9 ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових ринків".

Під час укладення договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит не у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. А відтак, між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, у тому числі щодо ціни договору, тому враховуючи вищевказане, позивач просить позов задоволити та визнати таким, що не є укладеним кредитний договір №98Ф/13.10 від 13.09.2013 року та стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що позивачка 17.10.2012 року отримала перший кредит в сумі 11000 грн., однак в подальшому в зв'язку з важким матеріальним становищем в неї виникла заборгованість і вона звернулась в кредитну спілку для реструктуризації боргу. Натомість, кредитна спілка підписала з позивачкою новий кредитний договір 25.09.2013 року зі змісту якого вбачається, що вона отримала кредит в сумі 9200грн., проте коштів позивачка не отримувала і ці кошти були перераховані на рахунок спілки для погашення заборгованості по першому кредитному договору. Крім того, позивачку не повідомили про істотні умови кредитного договору від 25.09.2013 року, як це визначено чинним законодавством, тому договір є не укладеним.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечила проти їх задоволення, оскільки вони безпідставні. Суду пояснила, що позивач є членом Кредитної спілки «Ніка Плюс», яка у своїй діяльності керується Законом України "Про кредитні спілки", натомість положеннями Національного банку України спілка не керується. З 2012 року позивач користується послугами Кредитної спілки і при укладенні кредитних договорів вона погодилась з усіма їх умовами, що в них зазначені, а тому всі істотні умови було досягнуто між сторонами в момент підписання договору.

Вислухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.10.2012 року між Кредитною спілкою «Ніка Плюс» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №146Ф/12.09, згідно якого ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 11000грн. при умові сплати 45% річних, з терміном повернення кредиту до 17.04.2014 року.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 17.10.2012 року між Кредитною спілкою «Ніка Плюс» та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 укладено договори поруки, відповідно до п.1.1 поручитель бере на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника ОСОБА_3, що випливають з кредитного договору №146/12.09 від 17.10.2012 року. Поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитодавцем. Поручитель відповідає за зобов'язаннями позичальника в повному обсязі (п.2.2 Договору поруки).

25.09.2013 року ОСОБА_3 звернулась в до КС "Ніка плюс" з заявою про видачу кредиту в розмірі 9200грн. і того ж 25.09.2013 року між Кредитною спілкою «Ніка Плюс» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №98Ф/13.10, згідно якого ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 9200грн. при умові сплати 45% річних, з терміном повернення кредиту до 25.03.2015 року.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 25.09.2013 року між Кредитною спілкою «Ніка Плюс» та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 укладено договори поруки, відповідно до п.1.1 поручитель бере на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника ОСОБА_3, що випливають з кредитного договору №98Ф/13.10 від 25.09.2013 року.

Згідно видаткового касового ордеру від 25.09.2013 року ОСОБА_3 отримала грошові кошти згідно договору №98Ф/13.10 від 25.09.2013 року в сумі 9200грн.

Вказані обставини підтверджуються: кредитними договорами №146/12.09 від 17.10.2012 року , №98Ф/13.10 від 25.09.2013 року; договорами поруки від 17.10.2012 року, від 25.09.2013 року; заявами ОСОБА_3 від 17.10.2012р. та від 25.09.2013р. на отримання кредитів; анкетами ідентифікації осіб поручителів ОСОБА_5 і ОСОБА_4.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

До відносин, встановлених по кредитному договору застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлене цим параграфом та не випливає з положень кредитного договору.

Згідно п.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ч.2 ст. 207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536, 638, 1056-1 ЦК).

Згідно п.1.1 кредитного договору №98Ф/13.10 від 25.09.2013 року, укладеного між сторонами, Кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти у кредит Позичальникові кредит в сумі 9200грн. на умовах встановлених цим договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит до 25 березня 2015 року та сплатити проценти у розмірі 45% річних.

В п.3.2 вказаного кредитного договору сторони погодили строки та розміри погашення кредиту та виплати процентів, згідно якого було визначено щомісячні платежі, як по сплаті основної суми кредиту так і нарахованих процентів, в тому числі і загальна сума кредиту 9200грн., яка підлягає поверненню та нарахованих процентів за період користування в сумі 3106.59грн.

Згідно п.3.4 кредитного договору, при порушенні позичальником строків та розмірів погашення кредиту та виплати процентів передбачених п.3.2 договору плата за користування кредитом становить на 60% річних більше від основної відсоткової ставки зазначеної в п.1.1 даного договору за весь період користування.

Пунктом 3.5 кредитного договору сторони погодили послідовність погашення заборгованості за кредитним договором.

В розділі 4 кредитного договору сторони визначили права та обов'язки сторін.

Окрім наведеного, згідно п.6.1 кредитного договору при укладені даного договору Позичальник стверджує, що :

1) він є повністю дієздатним і щодо нього немає рішень судів (що набрали законної сили і не скасовані іншим рішенням) про обмеження його у дієздатності чи визнання недієздатним, а також йому невідомо про подання заяв до суду з вказаними вимогами;

2) його волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі;

3) він не перебуває під впливом тяжкої для нього обставини, що змушує укласти цей Договір;

4) він чітко усвідомлює всі умови цього договору та не перебуває під впливом помилки чи обману;

5) він вважає умови договору вигідним для себе;

6) документи подані ним для отримання кредиту є достовірними та відображають реальний фінансовий стан Позичальника на день подачі документів;

7) майно, яким здійснюється забезпечення виконання зобов'язання за цим договором належить йому на праві власності, не обмежене в обігу та під заставою не перебуває.

Підписанням спірного договору позивач засвідчила, що вона чітко усвідомлює всі умови цього договору та не перебуває під впливом помилки чи обману, а отже погодилась з його умовами, які є для неї обов'язковими та виникли на підставі цього договору.

В кредитному договорі чітко визначено, що позивач отримує у відповідача кредитні грошові кошти, їх розмір, розмір процентної ставки та суму відсотків, що підлягає оплаті, кінцевий строк повернення кредиту, терміни дії договору, порядок його повернення, окреслений графік (схема) погашення кредиту, місце знаходження кредитора його реквізити, наведені взаємні права та обов'язки та інше.

На виконання умов кредитного договору відповідачем було видано позивачу кредит в сумі 9200грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 25.09.2013 року, який містить підпис одержувача.

У зв'язку з чим, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що в супереч вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги п.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, відповідач не здійснив належно детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача ( у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; в порушення п.3.4 Правил, не зазначив належно та об'єктивно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; в порушення п.3.3 Правил, не зазначено належно та об'єктивно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав про абсолютне подорожчання кредиту в грошовому вигляді, шляхом підсумування всіх платежів здійснених споживачем на користь спілки під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; не зазначена відповідальність кредитора при порушенні умов договору, як того вимагають норми п.9 ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових ринків".

В обгрунтування своїх вимог позивач також вказує, що її не було роз'яснено і в договорі не вказано, що це за внесок у сумі 110грн. в додатковий капітал.

Однак,згідно ч.5.ст.10 Закону України "Про кредитні спілки" членство у кредитній спілці настає з дня сплати особою вступного та обов'язкового пайового внесків у порядку, передбаченому статутом кредитної спілки. В першу чергу сплачується вступний внесок.

Частиною 1 ст.12 вказаного Закону визначено, що члени кредитної спілки зобов'язані в т.ч.: додержуватися статуту та інших актів кредитної спілки, виконувати рішення її органів управління; брати участь у формуванні майна кредитної спілки, зокрема сплачувати у грошовій формі вступні, обов'язкові пайові та інші внески у розмірах, строки та в порядку, що визначені статутом кредитної спілки.

Згідно ч.4 ст.20 вказаного Закону додатковий капітал кредитної спілки формується за рахунок цільових внесків членів спілки, благодійних внесків фізичних та юридичних осіб, безоплатно отриманого майна і необоротних засобів.

Отже, обов'язок сплати вступних, обов'язкових пайових та інші внесків, у позивачки виник в силу Закону України "Про кредитні спілки" і чинним законодавством не передбачено включення вказаних внесків до умов кредитного договору.

Факт членства позивачки в Кредитній спілці "Ніка Плюс" сторони в судовому засіданні визнали та не оспорювали.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, що позивач не отримувала кредитних коштів суду надано не було.

Твердження представника позивача, що наміру отримувати кредит позивачка не мала і з'явилась в кредитну спілку для реструктуризації заборгованості по іншому кредиту, суд оцінює критично, оскільки вказані твердження спростовуються заявою позивачки від 25.09.2013 року, згідно якої вона просила кредитний комітет Кредитної спілки "Ніка Плюс" надати її кредит в сумі 9200грн.. Недоведено позивачем і те, що вказаний договір є договором приєднання в розумінні ст.634 ЦК України.

Також суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження навмисного введення відповідачем в оману позивача, шляхом приховування від позичальника повної та об'єктивної інформації щодо кінцевої сукупної вартості кредиту або відповідачзамовчував обставини, що призвели до обману і утворення дисбалансу прав та обов'язків сторін не на користь позивача.

Таким чином, вирішуючи спір, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи із недоведеності обставин щодо неукладення кредитного договору, порушення вимог ст. ст 626, 627, 638 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі.

При цьому позивач не скористалась своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і не просила змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору та звернулася до суду про визнання кредитного договору неукладеним після закінчення строку повернення кредиту та звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим договором.

Керуючись ст.11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.71, 207, 626, 627, 628, 638, 1049, 1054, 1055 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України "Про кредитні спілки" суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Кредитної спілки «Ніка Плюс» про визнання кредитного договору таким, що не є укладеним, відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: