Справа № 454/1285/16 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/6216/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 4 серпня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до Генеральної прокуратури України та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення коштів в сумі 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб Генеральної прокуратури України при розгляді заяви про кримінальне правопорушення від 24 червня 2013 року.

Оскаржуваним рішенням у позові ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_3, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено вимоги ст.ст. 8, 22, 40, 55, 56, 124, п. 1, 4 ст. 129, 150 Конституції України, ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 59, ст. ст. 16, 60, 61, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 23, 1166, 1176 ЦК України. Вважає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, Сокальський районний суд Львівської області повинен був вказати докази того, що діями Генеральної прокуратури України дотримано вимог чинного законодавства при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 24 червня 2013 року, не відбулось приниження ділової репутації внаслідок дій відповідача та не завдано душевних страждань. Крім цього зазначає, що відповідач зобов»язаний був розглянути заяву про кримінальне правопорушення на підставі норм КПК України, а не на підставі Закону України «Про звернення громадян», чим порушив вимоги ст. 12 цього Закону. Посилаючись на неповне з»ясування судом обставин справи, що мають юридичне значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст.ст.3,4 ЦПК України, ст.ст. 12,15,16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб захисту цивільного права, який вона обирає вільно та власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України).

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди з Прокуратури Львівської області, Держави України в особі Державної казначейської служби України, відповідає зазначеним вимогам закону з огляду наступне.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, належить розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

В пункті 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Частинами 6, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 просить стягнути з Прокуратури Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, на його користь 1000000 грн. моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб прокуратури при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення від 24 червня 2013 року, які повинні були зареєструвати його заяву шляхом внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування, що не виконано і таким чином порушено вимоги ст. 214 КПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 скеровувалась у Генеральну прокуратуру України заява про кримінальне правопорушення, від 24 червня 2013 року щодо реєстрації даної заяви в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, відкриття кримінального провадження за ст.ст. 364, 366, 367, 375 КК України відносно судді Сокальського районного суду Фарини Л.Ю., яка, на його думку, зловживаючи посадовим становищем, всупереч інтересів служби при розгляді його позовної заяви від 11 березня 2010 року не виконала вимоги Конституції України, ст. 6, 10 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», шляхом внесення в офіційні документи завідомо неправдивої інформації. 19 березня 2010 року постановила завідомо неправосудну ухвалу, в результаті чого позивача було незаконно позбавлено доступу до правосуддя та порушено його конституційні права.

Листом старшого прокурора відділу Головного слідчого управління ГПУ від 8 липня 2013 року, ОСОБА_3 повідомлено про розгляд зави та направлення такої у прокуратуру Львівської області для подальшого розгляду згідно вимог КПК України, а листом прокуратури Львівської області від 12 липня 2013 року, ОСОБА_3 повідомлено, що його заяву скеровано у Прокуратуру Сокальського району для організації розгляду.

Листом прокурора Сокальського району від 19 ипня 2013 року, ОСОБА_3 роз'яснено з посиланням на постанову Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» та ст. 124 Конституції України, що оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком, не допускається. З огляду на відсутність у зверненні позивача будь-яких обставин, що можуть свідчити про вчинення суддею кримінального правопорушення, підстав для внесення відомостей до ЄРДР за його зверненням, не вбачається. Роз'яснено право згідно ст. 303 КПК України на оскарження до слідчого - судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Позивач зазначає, що своїми діями посадові особи Прокуратури Львівської області при розгляді його заяви про кримінальне правопорушення позбавили його прав, гарантованих ст. 40 Конституції України, ст. ст. 55, 56 КПК України і йому було спричинено моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях, у зв»язку з порушенням його прав, порушено нормальні життєві зв»язки через неможливість продовження активної діяльності, активного громадського життя, порушено стосунки з оточуючими людьми, так як усі родичі та знайомі глузують з нього повторюючи, що він живе і діє в межах закону та не може доказати свою правоту в прокуратурі, адже кожне рішення прокуратури, яка відмовляє в задоволенні його вимог, стверджує те, що його вимоги незаконні.

Вказавши у позовній заяві про те, що зазначений ним розмір моральної шкоди є адекватним, враховуючи порушення, які на думку позивача допустили посадові особи Генеральної прокуратури України, на думку колегії суддів позивач належним чином не обґрунтував вимоги немайнового характеру, не вказав, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до роз»яснень п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 6 від 1 листопада 1996 року суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції України права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Судом першої інстанції вірно зазначив, що підставою для звернення до суду із даним позовом позивач вказав, на його думку, на незаконні дії посадових осіб Генеральної прокуратури України, при розгляді його заяви від 24 червня 2013 року, в той час із змісту позову встановлено, що дані дії стосуються невнесення до ЄРДР заяви позивача про кримінальне правопорушення та ряду інших процесуальних дій, що безпосередньо регулюється КПК України, ст. 303 якого передбачає право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності дій посадових осіб ГПУ при розгляді його заяви від 24 червня 2013 року та заподіяння йому цими діями чи бездіяльністю моральної шкоди.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову про стягнення 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб Генеральної прокуратури України при розгляді заяви позивача про кримінальне правопорушення від 24 червня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставин.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Сокальського районного суду Львівської області відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 4 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий

Судді