Номер провадження: 22-ц/785/823/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючої судді Процик М.В.,

суддів Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі Гамарц Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору довічного утримання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом до ОСОБА_3 Уточнивши свої позовні вимоги в процесі розгляду справи, позивач просила на підставі ст. 225 ЦК України визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 24 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за р.№ 4-47500, в частині відчуження 1839/4000 частин квартири за адресою : м. Одеса вул. Софіївська (колишня вул. Короленка)АДРЕСА_1, що в цілому складається із пяти кімнат загальною площею 134,5 кв. м., у тому числі житловою - 87,2 кв. м.(т.1а.с.24-27)

В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що її батькові ОСОБА_6 та його матері ОСОБА_4, яка водночас є її бабусею, належали 613/1000 спірної квартири в рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради 09.03.1993 р., що 18.10.1998 року її батько ОСОБА_6 помер, і на день його смерті їй було трохи більше 6-ти років, та на те, що після смерті її батька залишилась спадщина у вигляді частини вищевказаної квартири, про що їй було невідомо.

Позивач також зазначала, що з 2008 року вона проживала зі своєю бабусею ОСОБА_4, яка 17.01.2011 року померла, і після смерті останньої стало відомо, що нею в Першій Одеській державній нотаріальній конторі було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.04.1999 р. за р.№ 7-102, згідно з яким вона набула право власності на спадщину, яка відкрилася після смерті її сина ОСОБА_6 Зясувалось, що 24.03.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, за умовами якого вона передала у власність ОСОБА_3 613/1000 спірної квартири. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.04.2012 р. у справі № 2-6672/11 були визнані недійсними вищевказані свідоцтва про право на спадщину за законом та договір довічного утримання від 24.03.2008 р. в частині 613/4000 спірної квартири, успадкованої нею після смерті батька ОСОБА_2 Після смерті бабусі ОСОБА_4 випадково дізналася, що її бабуся страждала на психічне захворювання, яке від неї приховувала. В наступному позивач та її представник стверджували, що на час укладання договору довічного утримання від 24.03.2008 за р.№ 4-4750 ОСОБА_4 страждала стійким хронічним психічним розладом та не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, у зв'язку з чим договір підлягає визнанню недійсним в частині відчуження 1839/4000 частин спірної квартири.

Представник відповідача позов не визнавав за необґрунтованістю вимог.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 24 березня 2008 року між відчужувачем ОСОБА_4 та набувачем ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за р.№ 4-4750, в частині відчуження 1839/4000 частин квартири за адресою : м. Одеса, вул. Софіївська (колишня вул. Короленка), буд. № 2-Б, кв.№3, що в цілому складається із пяти кімнат загальною площею 134,5 кв.м., у тому числі житловою - 87,2 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_3 понесені судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2014 року скасувати, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, на неправильну оцінку судом наданих доказів, та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Проти апеляційної скарги заперечував представник позивача.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п.1,2,3,4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 під час підписання з відповідачем ОСОБА_3 договору довічного утримання, внаслідок психічного захворювання не розуміла значення своїх дій і не могла ними керувати, та оскільки договором порушені права спадкоємця, тобто позивача, яка є онукою померлої ОСОБА_4, то є підстави для визнання договору недійсним.

Однак з такими висновками суду погодитись неможливо.

Статтями 203 ч.3, 225 ч.1 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Разом з тим, за ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_6, який помер 18.10.1998 року. ОСОБА_6 є сином ОСОБА_4, яка померла 17.01.2011 року. (а.с.11,13,14,53 цивільної справи 2-6672/11) За життя померлий ОСОБА_6 і померла ОСОБА_4 набули право власності в рівних частинах на 613/1000 частин квартири АДРЕСА_2 (колишня вул. Короленка) в м. Одесі на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 09.03.1993 р. за р.№ 11-204.(а.с.55)

Після смерті ОСОБА_6, який помер 18.10.1998 року, відкрилася спадщина на частку, що належала йому на праві приватної власності в квартирі № 3 по вул. Софіївській (вул. Короленка), 2-Б в м. Одесі та складала 613/2000 ч. цієї квартири.

Померлий ОСОБА_6 не залишив заповіту, у звязку з чим право на спадкування в першу чергу за законом після його смерті отримали його мати ОСОБА_4, яка померла 17.01.2011 р., та його донька позивач ОСОБА_2 в рівних частинах. Однак ОСОБА_4 19.04.1999 р. отримала в Першій Одеській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом за р.№ 7-1023, згідно з яким успадкувала 613/2000 ч. квартири № 3 по вул. Софіївській (вул.Короленка), 2-Б в м. Одесі після смерті ОСОБА_6, який помер 18.10.1998 р.. (т.1а.с. 13-14, та а.с.63 цивільної справи 2-6672/11)

24.03.2008року ОСОБА_4 уклала з відповідачем ОСОБА_3 договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 за р.№ 4-4750, за умовами якого передала у власність ОСОБА_3 613/1000 ч. квартири № 3 по вул. Софіївській (вул. Короленка), 2-Б в м. Одесі.(т.1а.с.11)

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.04.2012 року ОСОБА_2 продовжено строк для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6, який помер 18.10.1998 року, терміном в три місяці, а також визнані недійсними вищевказані свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.04.1999 року за р.№ 7-1023 та договір довічного утримання від 24.03.2008 року за р.№ 4-4750 в частині 613/4000 ч. квартири АДРЕСА_3.(т.1а.с.12-15)

Згідно з актом № 240 комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи від 21.05.2014р., складеним експертною комісією Комунальної установи „Одеський медичний центр психічного здоровя, ОСОБА_4, яка померла 17.01.2011 року, в момент укладання нею з ОСОБА_3 договору довічного утримання від 24.03.2008 р. за р.№ 4-4750 страждала на стійке психічне захворювання хронічний стійкий психічний розлад у виді судинної деменції, внаслідок чого в момент укладання договору довічного утримання абсолютно не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. (т.1а.с.59-64) Із зазначеного висновку експертизи вбачається, що комісія експертів прийшла до такого висновку, ґрунтуючись лише на записах медичної картки амбулаторної хворої ОСОБА_4 із Одеського обласного психо-неврологічного диспансеру ( далі ООПНД), записи в якій з 2008 року здійснювались без дослідження самої померлої, зі слів невістки та онуки, зацікавлених в результатах розгляду цієї справи.

Інші медичні документи померлої, свідчення свідків, пояснення нотаріуса щодо обставин укладення оспореної позивачем угоди експертам-психіатрам для дослідження судом не надавались, і нотаріус до участі у розгляді справи не залучалась.

За ст.10 ч.4 ЦПК України на суд покладено обовязок сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснювати особам, які беруть участь у справі їх права та обовязки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав…

Суд першої інстанції своїх процесуальних обовязків у цій справі не виконав, та не сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи, не розяснював сторонам процесуальні наслідки вчинення або не вчинення ними відповідних процесуальних дій, допустивши порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За свідченнями допитаних апеляційним судом свідків-сусідів ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які в результатах розгляду справи не зацікавлені і тривалий час знали померлу ОСОБА_4, остання психічних розладів до самої смерті не виявляла, була розумною, дотепною, самостійною і психічних відхилень у неї не спостерігалось. Із дослідженої апеляційним судом копії пенсійної справи ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_4 до 2003 року працювала на посаді бухгалтера по квартплаті в РЕП-6 Жовтневого району м. Одеси, де від неї вимагалась щоденна розумова праця та неабиякі розумові зусилля, та 04 жовтня 2006 року ОСОБА_4 особисто подавала заяву до УПФУ про перерахунок пенсії. Тоді як за записами в картці ООПНД з 1999-2003р.р. ( на якій засновано висновок експертизи) вона уже начебто бухгалтером не працювала, вела себе неадекватно, виявляла плаксивість, розлади памяті тощо, і її супроводжували племінниця та невістка.

Про психічні розлади і неадекватну поведінку ОСОБА_4 не йдеться також в дослідженій апеляційним судом медичній картці № 298 (історії хвороби стаціонарної хворої) із Міської клінічної лікарні № 9, за змістом якої лікарі при огляді хворої за кілька днів до смерті в 2011 році зазначали про те, що у неї сон та пам'ять не порушені, свідомість ясна, контакту доступна, і за наявними у картці записами не зазначено потреби у консультації лікаря-психіатра або у сторонньому догляді. Про начебто перенесені інсульти хвора лікарям кардіологічного відділення також не повідомляла.

За висновком повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 15 від 09.08.2016р., проведеної Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоровя, ОСОБА_4, 1940р.н., яка померла 17.01.2011р., не виявляла ознак тяжких психічних розладів або захворювань на час укладання з ОСОБА_3 24 березня 2008 року договору довічного утримання; і на момент підписання договору в повній мірі могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (т.2 а. с. 159-172)

Вказаний висновок комісії експертів, окрім аналізу амбулаторної картки ООПНД ґрунтується на дослідженій експертами історії хвороби померлої під № 298 із кардіологічного відділення МКЛ № 9 ім. проф. ОСОБА_9, на дослідженій копії пенсійної справи ОСОБА_4, на копії її трудової книжки, за якою померла ОСОБА_4 офіційно працювала бухгалтером до 17.11.2003р., а у 2006 році самостійно зверталась до пенсійного фонду з заявою про перерахунок пенсії. Висновок повторної експертизи також ґрунтується на наявних у справі довідках, листах, на поясненнях нотаріуса ОСОБА_5 щодо обставин укладення договору довічного утримання та адекватності поведінки ОСОБА_4, на свідченнях свідків - сусідів ОСОБА_7, ОСОБА_8, відповідача ОСОБА_3, які підтверджували, що померла була жінкою ясного, тверезого розуму, працювала бухгалтером до 2007 року, спілкувалась на професійні теми, працювала на компютері тощо.

З огляду на встановлене, колегія суддів вважає, що вказаний висновок є повним, обґрунтованим, і таким, що узгоджується з усіма іншими доказами по справі.

А тому колегія суддів не приймає до уваги вищезгаданий акт комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 240 від 21.05.2014р., складений експертною комісією КУ „Одеський медичний центр психічного здоровя, не приймає до уваги амбулаторну картку ООПНД на імя ОСОБА_4, пояснення позивача, свідчення свідка ОСОБА_10, яка є матірю позивача, та свідчення свідка (лікаря-психіатра, який вчиняв записи в амбулаторній картці ООПНД) ОСОБА_11 стосовно наявності психічних розладів у поведінці ОСОБА_4 Вказані докази та свідчення свідків були детально і у повній мірі проаналізовані комісією експертів-психіатрів при проведенні повторної експертизи в мотивувальній частині свого висновку у сукупності з іншими доказами по справі і їм надана належна оцінка.

Доводи представника позивача про те, що комісією експертів не враховано факту зниження зору хворої та не досліджено амбулаторну картку державного закладу «Інституту очних хвороб та тканевої терапії ім. В.П. Філатова» колегією суддів до уваги братися не можуть, оскільки в дослідженій апеляційним судом амбулаторній картці про психічні розлади ОСОБА_4 не йдеться. За історією хвороби померлої під № 298 офтальмолог ОСОБА_4 13.01.2011р. консультував та її діагноз зазначив, і цей діагноз комісією експертів при проведенні повторної експертизи також досліджувався. Та водночас представник позивача не мав жодних перешкод завчасно надати апеляційному суду вказану картку для направлення її разом з усіма матеріалами справи для проведення повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи. А тому у задоволенні клопотання представника позивача про призначення комплексної судово-медичної експертизи колегією суддів було відмовлено.

Надавши оцінку усім наявним у справі доказам, колегія суддів приходить до висновку, що позивач свої позовні вимоги не довела, а суд першої інстанції ухвалив рішення, ґрунтуючись на неповно зясованих обставинах справи. Висновки суду не відповідають справжнім, фактичним обставинам справи та ґрунтуються на сумнівному доказі, на односторонньому висновку експертизи, який спростовано при проведенні повторної експертизи. А відтак, судом неправильно були застосовані і норми матеріального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати і ухвалити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору довічного утримання повністю відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: А.І. ОСОБА_12 Сєвєрова