АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/247/16 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Жолудько Л. Д., Сташків Б. І.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю апелянта ОСОБА_1,

представників апелянта ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання права на спадщину за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із позовною заявою до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання права на спадщину за законом.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалась на те, що після смерті її рідного брата ОСОБА_6, який помер 27 травня 2011 року, вона звернулась до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини, але їй відмовили, оскільки існує спадкоємець за заповітом ОСОБА_5 Вважає, що підпис заповідача у заповіті не відповідає підпису її покійного брата. Їй нічого не було відомо про існування заповіту. Брат запевняв, що ніколи не образить її, як єдину сестру, яка ним опікується. Вважає, що заповіт оформлений із порушенням чинного законодавства, зокрема, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 04 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 подала на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом невірно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Вказує, що судом не було враховано, що підпис від імені ОСОБА_6 в заповіті виконано не ним, а іншою особою та їй нічого не було відомо про існування даного заповіту. Крім цього, судово-почеркознавча експертиза проведена з порушенням чинного законодавства, оскільки експерту не було представлено необхідні зразки підписів. Також їй в судовому засіданні не було надано для огляду журнал реєстрації нотаріальних дій. Просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2, ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, зазначені в ній.

Представник відповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_4 та представник Першої Тернопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 проти апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено, що заповіт від 15 липня 2004 року підписаний не ОСОБА_6, а іншої особою. Оскаржуваний заповіт за формою відповідає вимогам чинного законодавства.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Судом встановлено, що 15 липня 2004 року державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 посвідчено заповіт громадянина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким він на випадок своєї смерті заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 та заощадження, де б вони не знаходились, ОСОБА_5.

Оригінал заповіту було оглянуто судом першої інстанції в судовому засіданні, копію долучено до матеріалів справи.

Також в судовому засіданні судом першої інстанції було оглянуто реєстр нотаріальних дій державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, в якому міститься запис про вчинення 15 липня 2004 року нотаріальної дії з посвідчення заповіту ОСОБА_6.

У заповіті вказано про те, що заповідачу роз'яснено зміст статей 1241, 1254 Цивільного кодексу України. Заповіт складено у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у нотаріальній конторі, а другий видається заповідачу. Заповідач текст заповіту прочитав вголос і власноручно підписав.

Заповіт посвідчено о 09 год. 40 хв. 15 липня 2004 року. Заповіт підписаний заповідачем в присутності нотаріуса, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено, зареєстровано в реєстрі за №3-2888, сплачено державного мита 0.85 грн. Засвідчувальний напис підписано державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальне контори ОСОБА_8 та скріплено печаткою цієї ж нотаріальної контори.

27 травня 2011 року ОСОБА_6 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-ИД №122176, видане 28 травня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи, відкритої після померлого ОСОБА_6, засвідчені копії якої надійшли від Першої Тернопільської держнотконтори на адресу суду, справа відкрита за заявою ОСОБА_1 від 07 червня 2011 року про прийняття спадщини за законом після померлого 27 травня 2011 року її брата ОСОБА_6.

07 червня 2011 року спадкова справа зареєстрована в спадковому реєстрі, про що видано відповідний витяг із цього реєстру за №27150399, спадкова справа №51253825.

08 червня 2011 року до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори надійшла заява від ОСОБА_5 про прийняття спадщини після померлого 27 травня 2011 року ОСОБА_6, згідно заповіту від 15 липня 2004 року.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру від 08 червня 2011 року за №27166735, виданого Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою, у Спадковому реєстрі міститься архівний запис про реєстрацію заповіту; номер у Спадковому реєстрі - 8640158; заповідач - ОСОБА_6; дата та місце народження 30 квітня 1956 року, м.Тернопіль; бланки - З-ВВК 187411; номер в реєстрі - 3-2888; дата посвідчення 15 липня 2014 року; місце посвідчення - Перша Тернопільська держнотконтора; місце зберігання - Перша Тернопільська держнотконтора.

Згідно ст.ст.1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаю судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України.

Згідно із статтею 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 цього Кодексу. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст.207 цього Кодексу.

Згідно ч.1 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Вимоги до форми заповіту, передбачені нормами статті 1247 ЦК України, є загальними і вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження. Особливості ж посвідчення заповіту установлюється в нотаріальній процедурі, зокрема, Законом України «Про нотаріат».

Згідно висновку судового експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ ОСОБА_9 від 10 серпня 2012 року за №520, наданого на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2012 року по справі №2-8200/2011 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ін. про визнання заповіту недійсним, підписи від імені ОСОБА_6 у двох примірниках заповіту, укладеного 15 липня 2004 року, а також в журналі реєстрації нотаріальних дій Першої Тернопільської державної нотаріальної контори при посвідченні заповіту, у графі «Розписка про одержання оформленого документу» виконано ОСОБА_6. Ознак впливу на виконавця підписів збиваючих факторів природного чи штучного походження не виявлено. Для порівняльного дослідження експерту були надані об'єкти дослідження (обидва примірники заповіту та реєстр нотаріальних дій державного нотаріуса ОСОБА_8А.), а також вільні зразки підписів та почерку ОСОБА_6 у наступних документах: заява до органу приватизації житла від 10 серпня 1998 року, паспорт громадянина України, виданий 27 червня 1996 року, заява про видачу паспорта громадянина України (форма №1) від 28 червня 1996 року.

Відповідно до висновку судових експертів КНДІСЕ ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від 26 листопада 2014 року за №7815/816/14-32, наданого на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2013 року по даній цивільній справі №607/11989/13-ц, підписи від імені ОСОБА_6 у обох примірниках заповіту від імені ОСОБА_6 на ОСОБА_5, у графах «Підпис», виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів. Підписи від імені ОСОБА_6 у обох примірниках заповіту від імені ОСОБА_6 на ОСОБА_5, у графах «Підпис», ймовірно виконані ОСОБА_6. Рукописні записи, які читаються як «Ступак», від імені ОСОБА_6 у обох примірниках заповіту від імені ОСОБА_6 на ОСОБА_5, у графах «Підпис», ймовірно виконані ОСОБА_6. Питання «Чи виконано підпис особисто ОСОБА_6 чи іншою особою в журналі реєстрації нотаріальних дій Першої ТДНК?» не вирішувалось, тому що на дослідження не надано журналу реєстрації нотаріальних дій. Для порівняльного дослідження експертам були надані об'єкти дослідження (обидва примірники заповіту), а також вільні зразки підписів та почерку ОСОБА_6 у наступних документах: електрофотокопія паспорту ОСОБА_6; електрофотокопія заяви №1361 у спадковій справі №939; заява про видачу паспорта (форма №1); рукописні записи на форзаці «Молитвослова»; рукописні записи на 3-ій сторінці «Біблії»; рукописні записи на обкладинці брошури «Преподобний Іов ігумен Почаївський»; рукописні записи на обкладинці брошури «Ази Православия»; рукописні записи на 1-ій сторінці брошури «7.ХІ.2007 р. Почаїв».

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Однак, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що досліджені судом висновки судово-почеркознавчих експертиз, містять докладний опис проведених експертами досліджень, належно мотивовані та науково обґрунтовані з поставлених запитань, виконані кваліфікованими спеціалістами, які попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст.383, 384 КК України, у відповідності до Закону України «Про судову експертизу» №4038-ХІІ від 25 лютого 1994 року та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року (зареєстрована в Мінюсті України 03 листопада 1998 року), наукових методик з питань проведення почеркознавчих досліджень.

При проведенні експертиз експертами досліджено підписи та рукописні записи від імені ОСОБА_6 в обох примірниках заповіту.

Таким чином, оцінивши вказані висновки за правилами ст.212 ЦПК України суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність даних висновків експертів чи суперечливість їх іншим матеріалам справи, а тому вони є належними та допустимими доказами у справі.

Судом першої інстанції вірно взято до уваги вказані висновки судово-почеркознавчих експертиз, оскільки в сукупності з іншими доказами, а саме оригіналами заповітів, посвідчених нотаріально, витягу із спадкового реєстру про реєстрацію заповіту, дає підстави для висновку про те, що спірний заповіт був підписаний заповідачем особисто.

Оспорюваний заповіт складений в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, підписаний особисто заповідачем та посвідчений нотаріусом, а тому не є нікчемним.

Посилання апелянта на те, що при посвідченні заповіту порушено положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03 квітня 2004 року, яка була чинна на момент посвідчення заповіту, а саме пунктів 157, 161, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до п.157 вказаної Інструкції… заповіт має бути складений у письмовій формі, підписаний особисто заповідачем, із зазначенням місця і часу складення заповіту. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача.

По суті даний пункт Інструкції є аналогічним положенням статей 1247, 1248 ЦК України та жодних порушень даного пункту Інструкції… судом не встановлено.

Згідно п.161 Інструкції…, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини.

Судом не встановлено жодних незрозумілостей чи суперечок у його змісті. Даний заповіт, тобто воля заповідача, є чіткою та зрозумілою.

Також судом не встановлено суперечності оспорюваного заповіту положенням, викладеним у частинах першій - третій, п'ятій та шостій статті 203 ЦК України, що в силу ч.1 ст.215 ЦК України могло б мати наслідком визнання заповіту недійсним.

Зміст заповіту не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Заповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення заповідача було вільним і відповіло його внутрішній волі. Заповіт був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт не суперечив правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи із наведеного, судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.

Також судом першої інстанції вірно не взято до уваги посилання позивачки на те, що їй нічого не було відомо про існування заповіту, оскільки дана обставина не має правового значення.

Заповіт є особистим таємним розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233, 1255 ЦК), про яке не обов'язково повинна була знати позивачка.

Оскільки позовні вимоги про визнання права на спадщину за законом є похідними від позовних вимог про визнання заповіту недійсним, то судом також вірно відмовлено в їх задоволенні.

Згідно статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і посиланні апелянта на те, що їй не було надано для огляду журнал реєстрації нотаріальних дій.

Як пояснив в судовому засіданні представник Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, вказаний журнал був наданий для дослідження на вимогу суду першої інстанції та був досліджений судом. При цьому, враховуючи положення про таємницю нотаріальних дій, інформацію в журналі про інші нотаріальні дії, які не стосуються даної справи, було закрито аркушем паперу. Однак, позивачка та її представник настоювали, щоб їм надали для огляду весь журнал.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову, судом першої інстанції надано вірну оцінку обставинам справи, оскільки позивачем суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог по суті заявленого позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Задоволення позову, яке б мало наслідком позбавлення права відповідачки на спадкування за заповітом нерухомого майна, яке належало заповідачу (незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - ч. 5 статті 1268 ЦК України), без доведення позивачем усіх передбачених для цього законом обставин, було б порушенням статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_12