У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Львівська міська рада, про демонтаж самочинно побудованого нерухомого майна; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за касаційною скаргою Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на рішення апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 17 січня 2014 року нею винесено розпорядження про здійснення ОСОБА_3 самочинного будівництва та зобов'язаноостаннього демонтувати прибудову розміром 2,0 м x6,0 м на металевих опорах, самочинно влаштовану до квартири АДРЕСА_1 на землях комунальної власності міста. Дане розпорядження отримано відповідачем 24 січня 2014 року особисто, про що є відмітка на розпорядженні.

24 січня 2014 року та 5 березня 2014 року ОСОБА_3 попереджався про добровільне виконання розпорядження від 17 січня 2014 року, однак його добровільно не виконав. Відповідач здійснив самочинне будівництво з порушенням вимог ч. 2 ст. 8, ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до яких передумовою здійснення будівництва є отримання дозволу на будівництво від виконавчих органів відповідних рад. Постановою адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації від 11грудня 2013 року ОСОБА_3 притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за вчинене самочинне будівництво.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_3 демонтувати прибудову розміром 2,0 м х6,0 м на металевих опорах, самочинно влаштовану до квартири АДРЕСА_1 на землях комунальної власності міста та стягнути з відповідача судові витрати.

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що він на підставі договору купівлі-продажу від 23 вересня 2013 року є власником квартири АДРЕСА_1.У жовтні 2013 року вінпочав капітальний ремонт своєї квартири, оскільки вона була у поганому стані, а у листопаді - дотримуючись правил добросусідства, опитавши всіх сусідів і отримавши їхні дозволи, почав будувати до своєї приватизованої квартири балкон за власні кошти.

Оскільки вказану прибудову було виконано без розробки проекту та отримання необхідних дозволів на початок будівельних робіт, ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на самочинну прибудову розміром 2,0 м х6,0 м на металевих опорах, влаштовану до квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 серпня 2014 року позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 демонтувати прибудову до квартири АДРЕСА_1 розміром 2,0 м х 6,0 м на металевих опорах, самочинно влаштовану на землі комунальної власності міста. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради скасовано, у задоволенні цих вимог відмовлено. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В частині вирішення зустрічних позовних вимог судові рішення не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3здійснив самочинне будівництво з порушенням норм чинного законодавства, відповідно до яких передумовою здійснення будівництва, реконструкції об'єктів містобудування є отримання дозволу на будівництво від виконавчих органів відповідних рад, зобов'язавши відповідача демонтувати самочинну прибудову до квартири на металевих опорах.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та відмовляючи в їх задоволенні, врахувавши висновок судової будівельно-технічної експертизи від 18 вересня 2015 року № 1813, виходив із того, що технічна можливість демонтажу прибудови розміром 2,0 м х 6,0 м самочинно влаштованої на металевих опорах до квартири АДРЕСА_1 без шкоди будинку в цілому неможлива, оскільки демонтаж прибудови до житлового будинку може призвести до пошкодження його основних конструктивних елементів, спричинити шкоду будинку. Разом з тим указана прибудова площею 10,0 кв. м у цілому відповідає вимогам Державних будівельних норм України.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності. У спірній квартирі зареєстровані: власник - ОСОБА_3, дочка - ОСОБА_4, та онука - ОСОБА_6

Згідно з п. 2 розпорядження Залізничної районної адміністрації від 17 січня 2014 року № 12 ОСОБА_3 зобов'язано в термін до 20 березня 2014 року демонтувати прибудову розміром 2,0 м х 6,0 м на металевих опорах до квартири АДРЕСА_1, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста.

Попередженнями Львівського комунального підприємства«Сигнівка» від 24січня 2014 року та 5 березня 2014 року ОСОБА_3 зобов'язано демонтувати прибудову розміром 2,0 м х 6,0 м на металевих опорах до квартири АДРЕСА_1, самочинно влаштовану на землях комунальної власності міста.

Актом від 21 березня 2014 року під час обстеження квартири АДРЕСА_1 встановлено, що розпорядження Залізничної районної адміністрації від 17 січня 2014 року № 12 не виконано, демонтаж не здійснено.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч. 1 ст. 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про реагування містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) замовник має право виконувати будівельні роботи після:1) направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю (далі - органи державного архітектурно-будівельного контролю), - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування; 2) реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I - III категорій складності; 3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до IV і V категорій складності.

Таким чином, під належним дозволом слід розуміти передбачений ст. ст. 35 - 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкта і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Однак апеляційний суд не врахував, що відповідач здійснив будівництво без права на виконання будівельних робіт, що встановлено позивачем у акті перевірки, без належної проектної документації, оскільки остання не була погоджена відповідним органом та на земельній ділянці, що небула відведена для цієї мети.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Однак позивачем не надано суду доказів про те, що він звертався до органу державного архітектурно-будівельного контролю з повідомленням про початок виконання будівельних робіт.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ст. 152 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачена можливість переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, лише з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог Залізничної районної адміністрації, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірив доводи позивача та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні первісного позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині вирішення первісного позову не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Львівська міська рада, про демонтаж самочинно побудованого нерухомого майна скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик