АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

12 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Парк Сервіс 7» про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на нежитлові приміщення № 393 та № 394, розташовані в АДРЕСА_1, посилаючись на те, що не має можливості зареєструвати їх в установленому законом порядку, а відповідач не видає їй правовстановлюючих документів на спірні приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач через свого представника звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначила, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не в повному обсязі дослідивши наявні в матеріалах справи докази та дійшов помилкового висновку про недотримання визначеного законом порядку здійснення будівельних робіт з будівництва новоствореного нерухомого майна, у зв'язку з чим безпідставно відмовив в задоволенні позову.

Посилаючись на порушенням судом норм матеріального права, неправильне застосування ст. 331 ЦК України, та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 просила рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити, з підстав викладених в ній.

Відповідач, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив. На адресу суду надійшла заява від директора ТОВ «Парк Сервіс - 7» про розгляд справи за відсутності представника товариства. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія судді вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 15 березня 2007 року між ДП «Гаражне підприємство № 2» АТХК «Київміськбуд» та ОСОБА_1 укладено інвестиційний договір № 13 П, об'єктом якого є торгово-офісні нежитлові приміщення, загальною площею 56,44 кв.м, за адресою АДРЕСА_1.

За умовами вказаного договору інвестор зобов'язався внести 100 % вартості нежилих приміщень площею 56,44 кв.м., а ДП «Гаражне підприємство № 2» АТХК «Київміськбуд» зобов'язалось побудувати та ввести в експлуатацію в ІV кварталі 2007 року об'єкт інвестування та видати документи для оформлення права власності на об'єкт. ОСОБА_1 сплатила за вказаним договором 60320 грн.

17.01.2008 року позивач отримав для використання новозбудоване торгово-офісне приміщення в будівлі, яка не була прийнята в експлуатацію.

09.03.2009 року ОСОБА_1 уклала з ДП «Гаражне підприємство № 2» АТХК «Київміськбуд» та ТОВ «Парк Сервіс-7» угоду про переведення прав та обов'язків за інвестиційним договором до ТОВ «Парк Сервіс-7».

ТОВ «Парк Сервіс-7» звернулося до Інспекції державного архітектурного контролю у м. Києві з заявою про прийняття в експлуатацію об'єкта: прибудови торгівельно-офісних приміщень № 389-398 до існуючого багатоповерхового гаражу по АДРЕСА_1.

Згідно листа інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві прибудова торгівельно-офісних приміщень № 389-398 до існуючого багатоповерхового гаражу збудована без дозволу на виконання будівельних робіт, що виключає готовність об'єкту до прийняття в експлуатацію.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Одним із способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб'єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання права власності чи інших речових прав на певне майно (ст. 392 ЦК).

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однак, ст. 392 ЦК України застосовуються у випадку коли захищається існуюче право власності, набуте на законних підставах.

Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів того, що позивач є власником спірного майна у розумінні ЦК України суду не надано.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 року № 2780-XII передбачено, що закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Діючим законодавством визначений певний порядок здійснення будівельних робіт з будівництва новоствореного нерухомого майна, порядок отримання дозвільної документації, перевірку об'єктів встановленим нормам і правилам, отримання правовстановлюючого документу і державної реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно.

Виходячи зі змісту частин першої і другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

З урахуванням зазначених вище норм матеріального права, особа є власником новоствореного нерухомого майна як об'єкта цивільного обороту лише у разі, коли їй було передано прийняте до експлуатації в порядку, визначеному законодавством, новостворене нерухоме майно, а у разі необхідності його реєстрації також майно, яке зареєстроване за цією особою як нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачем не надано доказів уведення об'єкта нерухомого майна в експлуатацію у встановленому законом порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна, як об'єкта цивільного права.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року № 6-159цс15 визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді

Справа № 753/24322/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5499/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Сухомлінов С.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.