УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Слободянюк С.В., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2012 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 18.01.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_1. був укладений кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 125 000 доларів США на строк до 18.01.2018, зі сплатою 13,4 % річних.

Позичальник у свою чергу зобов'язався погашати заборгованість за кредитом та відсотками, шляхом сплати ануїтентних платежів у відповідності з графіком. Банк виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за договором, 18.01.2008 між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 173557, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалася відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань.

12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» був укладений договір факторингу № 1, згідно якого право вимоги за кредитним договором та договором поруки перейшло до ТОВ «Кей Колект».

Справа № 2604/14589/12
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1112/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Чех А.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Позивач зазначив, що позичальник, всупереч умов договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим відсоткам, в результаті чого, станом на 29.05.2012, у відповідача утворилася заборгованість, яка становить 176 052,48 доларів США, в еквіваленті станом на 29.05.2012 - 1 407 099,45 грн., в тому числі: 118 081,33 доларів США, еквівалент 943 765,03 грн. - заборгованість по кредиту, 57 971,15 доларів США, еквівалент 463 334,42 грн. - несплачені відсотки.

Враховуючи зазначене, просив стягнути з відповідачів зазначену заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 407 099,45 грн. та судовий збір 3 219,00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

ОСОБА_1 зазначив, що не погоджується з поданим позивачем розрахунком заборгованості. Вважав, що суд не провів перевірку вірності нарахування відсотків, додаткових відсотків, сум пені та штрафів, шляхом проведення судово-бухгалтерської експертизи.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2015 року скасувати та закрити провадження у справі.

Учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином за наявними в матеріалах справи адресами.

Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18.01.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1. був укладений кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 125 000 доларів США на строк до 18.01.2018, зі сплатою 13,4 % річних(а.с. 6-10).

18.01.2008 між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 173557, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань за вищевказаним кредитним договором (а.с. 15).

12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» був укладений договір факторингу № 1, згідно якого право вимоги за кредитним договором та договором поруки перейшло до ТОВ «Кей Колект» (а.с. 41-43).

В результаті порушення умов кредитного договору, станом на 29.05.2012 у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 176 052,48 доларів США, в еквіваленті станом на 29.05.2012 - 1 407 099,45 грн., в тому числі: 118 081,33 доларів США, еквівалент 943 765,03 грн. - заборгованість по кредиту, 57 971,15 доларів США, еквівалент 463 334,42 грн. - несплачені відсотки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з боку відповідача мало місце порушення умов кредитного договору, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне зобов'язання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом та відсотками, шляхом сплати ануїтентних платежів згідно з графіком, який є додатком до, укладеного між сторонами, договору (а.с. 11-13).

З матеріалів справи вбачається, що банк виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням від 18.01.2008 №80686 (а.с. 14).

Також встановлено, що банком неодноразово направлялися на адресу відповідачів вимоги щодо необхідності сплатити заборгованість за кредитним договором (а.с. 29-33).

Разом з тим, позичальник всупереч умовам договору, платежів на погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим відсоткам не здійснив.

Колегія суддів також погоджується із розміром заборгованості, яку просить стягнути позивач, оскільки відповідно до п. 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, що встановлена умовами договору. Нарахування вказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня не сплати або неповної сплати платежу, встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Таким чином, враховуючи наведені умови договору та наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості від 18.01.2008, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 407 099, 45 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд був зобов'язаний провести перевірку вірності нарахувань відсотків, додаткових відсотків, сум пені та штрафів, шляхом проведення судово-бухгалтерської експертизи є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення відповідачів з відповідним клопотанням про призначення у справі експертизи.

Враховуючи викладене, при встановленні обставин справи та ухваленні рішення, судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: