О К Р Е М А Д У М К А
(в порядку ч. 3 ст. 19 ЦПК України)
"16" лютого 2016 р.м. Чернігів
судді апеляційного суду Чернігівської області
Бобрової І.О.
Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 16.02.2016 скасовано рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2015 року в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В цій частині позивачу КЕВ м. Чернігів відмовлено в задоволені позову.

Відповідно до ст.ст. 209 та 313 ЦПК України мною підписано рішення від 16.02.2016, проте я не згодна з даним рішенням саме в частині відмови в задоволені позову про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, тому в порядку ч.3 ст.19 ЦПК України вношу з цього приводу окрему думку.

Обставини справи.

В листопаді 2015 КЕВ м. Чернігів звернувся з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в якому, просив визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідачі більше 5 років в даній квартирі не проживають, здаючи її у піднайом гр-ну ОСОБА_3 . Фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_1 АДРЕСА_2 .

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2015 року позов задоволений. В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до КЕВ м. Чернігів про укладення договору найму житлового приміщення відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2015 року змінити, відмовивши КЕВ у задоволені позову щодо нього та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Обґрунтування окремої думки.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ст. 71 ч.1,2 та ст. 72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом достовірно було встановлено, що відповідач разом з членами сім`ї був зареєстрований з 04.02.2005 і певний час проживав у спірній квартирі, яка знаходиться на території в/ч 1479 і яка перебуває на балансі позивача. Згідно з витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 31.12.2004 №330 ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у відставку за станом здоров`я.

Після звільнення з військової служби ОСОБА_1 виїхав зі спірної квартири і на час подачі позову більше шести місяців не проживав в цій квартирі, не сплачував за комунальні послуги і тому втратив право користування нею.

Вказане підтверджується як матеріалами справи, так і показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які були допитані в судовому засіданні за клопотанням відповідача.

Так,

1. відповідно до доповідної начальника домоуправління ОСОБА_5 на ім`я начальника КЕВ м. Чернігів, ОСОБА_1 не проживає за адресою спірної квартири більш 5 років. Вказана доповідна узгоджується з обставинами, що встановлені в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2010 (а.с.21). З вказаного судового рішення вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_2 , командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_6 в якому просив визнати неправомірною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_6 щодо забезпечення безоплатного перевезення автомобільним транспортом особистого майна ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_2 до вибраного місця проживання та зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 безоплатно перевезти автомобільним транспортом особисте майно позивача з військової частини НОМЕР_2 до вибраного місця проживання. Судом встановлено, що 27.03.2010 позивач ОСОБА_1 звернувся до командира в/ч із заявою в якій вказав, що при звільненні з військової служби ним обрано місце проживання в місті Чернігів, тому він просив забезпечити безоплатне перевезення автомобільним транспортом його особисте майно з в/ч вагою до 20 тонн до вибраного місця проживання. Вказаним судовим рішенням позов задоволений.

2. В своєму запереченні на позов від 29.11.2015 (а.с.16) відповідач вказував свою домашню адресу АДРЕСА_2 . а цією ж адресою відповідач отримав поштову кореспонденцію з суду (а.с.40,48,106,131).

3.Згідно з повідомленням Шибиринівської сільської ради від 11.12.2015 (а.с.95), ОСОБА_1 проживає без реєстрації АДРЕСА_2 .

4. З письмової заяви дружини ОСОБА_1 ОСОБА_2 (а.с.149) вбачається, що в спірній квартирі живуть квартиранти, яких пустив ОСОБА_1 .

5. 25.02.2011 Чернігівським окружним адміністративним судом ухвалено судове рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до командира в/ч НОМЕР_2 про визнання дії неправомірною. Даним рішенням визнано неправомірною дію командира в/ч в частині не допуску ОСОБА_1 на територію населеного пункту смт Дружба (Ічня-2 ) до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які проживають по АДРЕСА_3 .

6. З довідки командира в/ч НОМЕР_2 від 04.02.2016 №424 слідує, що постійна перепустка №889 на територію військової частини НОМЕР_2 , що була видана ОСОБА_1 , діяла до 01.04.2013. Інша перепустка на територію режимного об`єкту ОСОБА_1 не видавалася (а.с.151).

7. Допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 показали, що ОСОБА_1 навідується до місця реєстрації раз - два на місяць, приїжджав до вказаних осіб на дні народження. Його відвідування місця проживання пов`язують з обслуговуванням дачного будинку, що знаходиться білі військової частини. Свідок ОСОБА_3 не заперечував, що проживає в спірній квартирі з 2012 року з дозволу ОСОБА_1 , займаючи дві кімнати. Показовою є його твердження, що ОСОБА_1 працює на дачі, «а у МЕНЕ ночує». На моє запитання щодо уточнення мети приїзду ОСОБА_1 свідок стверджував, що приїжджає ОСОБА_1 до нього (окрім іншого) «випити по чарці». Щодо наявності речей відповідача в квартирі, на чому наполягав свідок, то до цього слід ставитися критично, оскільки у випадку задоволення позову, він втратить місце проживання. Свідок ОСОБА_4 наголошував на тому, що через досить часті приїзди влітку, дача ОСОБА_1 дуже доглянута. На дачній ділянці є повноцінний будинок, оздоблений для опалення грубою. В будинку є все необхідне для проживання: меблі, посуд, плитка для приготування їжі.

8. Рішенням Ічнянського районного суду від 22.11.2013 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь КЕВ м. Чернігів солідарно стягнута заборгованість в сумі 2741,4 грн за надані комунальні послуги за адресою спірної квартири. Ця заборгованість виникла з січня 2008 року. В даний час заборгованість з квартплати та плати за комунальні послуги відсутня, проте це пов`язано з тим, що мало місце стягнення суми заборгованості по квартплаті та ком.послугам за судовим наказом від 09.08.2012, який в подальшому був скасований. Вказана переплата була стягнута з КЕВ на користь ОСОБА_1 рішенням Ічнянського райсуду від 02.04.2014. В подальшому стягнута за вказаним рішенням сума за домовленістю сторін була направлена на погашення заборгованості по плвті за комунальні послуги.

Аналізуючи викладене вище, вважаю, що суд першої інстанції вірно ухвалив рішення щодо визнання ОСОБА_1 ,таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки останній втратив інтерес до спірної квартири, тривалий час (понад 6 місяців) там не проживає і не оплачує комунальні послуги. Тому в цій частині рішення суду слід було залишити без змін.

СуддяІ.О.Боброва.