Справа № 161/8843/16-ц
Провадження № 2/161/3353/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2016 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Гриня О.М.

при секретарі Пилипюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Мірмали про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з цивільним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та матеріальної шкоди, завданої злочином.

З врахуванням уточненої позовної заяви, свої вимоги мотивує тим, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року відповідача ОСОБА_2 засуджено за ч.1 ст. 286 КК України, призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 400 н.м.д.г., що становить 6800 грн. без позбавлення права керувати транспортним засобом. Цивільний позов потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_1 до обвинуваченого та цивільного відповідача ОСОБА_2 задоволено частково, а саме в частині стягнення матеріальної шкоди позов судом залишено без розгляду. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 29.06.2016 р. вирок Луцького міськрайонного суду від 14.04.2016 року про стягнення матеріальної шкоди скасований і в цій частині справа направлена в цій частині на новий розгляд в порядку цивільного судочинства. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін, стягнуто з ОСОБА_2 в користь потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_1 моральну шкоду на суму в розмірі 20000,00 грн. та стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 4 670,00 витрат на правову допомогу.

В обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди позивач зазначає, що ОСОБА_2 29.12.2015 року, близько 08:20 год., керуючи автомобілем марки «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснюючи виїзд з території автостанції в напрямку вулиці Конякіна в місті Луцьку в порушення п.п.2.3, 10.1, 13.1, 18.1, 18.3 ПДР України, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого скоїв наїзд на нього, ОСОБА_1 Внаслідок скоєного злочину, відповідач спричинив йому тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому 1-3 плюсневих кісток лівої стопи, яке згідно висновку СМЕ №82 від 26.01.2016 р. відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу, оскільки для його лікування необхідний час більше 21 доби. На думку позивача, спричинена йому матеріальна шкода складається з: витрат, які були понесені ОСОБА_1 під час лікування в Комунальному закладі «Луцький центр первинної медико-санітарної допомоги» на благодійні внески, які склали суму в розмірі 94,0 грн.; втраченого заробітку за три місяці на суму в розмірі 4134,0 грн. та витрат, повязаних з виконанням перекладу з польської мови на українську мову заяви поляка ОСОБА_3 Яновскі про намір надати ОСОБА_1 роботу землероба від 04.09.2015 р. в сумі 350,00 грн. Усього матеріальні збитки, які спричинив ОСОБА_4 відповідач склали суму в розмірі 4578,0 грн.

Просить стягнути з відповідача в користь позивача, як потерпілого від злочину, матеріальну шкоду на суму в розмірі 4 578,0 грн.

В судове засідання представник позивача не зявився, подав суду заяву, в якій просив справу слухати в його відсутності, щодо постановлення заочного рішення не заперечував.

Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України.

За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року в кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 286 КК України, засуджено ОСОБА_2 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 К України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6 800 гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 до обвинуваченого ОСОБА_2 в частині про стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду, в частині стягнення моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з останнього в користь потерпілого 20 000 гривень моральної шкоди, в решті позову, в цій частині, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 4670 гривень витрат, понесених останнім на правову допомогу (а.с.35-36).

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 09 червня 2016 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року в даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_2 в частині залишення без розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди скасовано та призначено новий розгляд провадження в частині вирішення позову про стягнення матеріальної шкоди в Луцькому міськрайонному суді Волинської області в порядку цивільного процесуального судочинства.

В решті вирок залишено без змін (а.с.37-39).

Згідно із ч.4 ст.61 Цивільно-процесуального кодексу України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вироком суду встановлено, що внаслідок злочинних дій відповідача позивачу заподіяно матеріальну та моральну шкоду і ця обставина є обов'язковою для суду при розгляді цієї справи.

Встановленим судом обставинам, відповідають цивільні правовідносини, повязані із відшкодуванням шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій, які регулюються Цивільним Кодексом України.

Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована в ПРАТ «СК «ПЗУ Україна».

Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності (№ 6 - 2808 цс 15).

Так, ст.1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров?я фізичній особі, зобов?язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, судам розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

В обґрунтування витрат, понесених під час лікування в КЗ «Луцький центр первинної медико-санітарної допомоги», позивачем надано копію квитанції №760 до прибуткового касового ордеру від 01 лютого 2016 про сплату ОСОБА_1 благодійного внеску на суму 28,00 грн., копію квитанції до прибуткового касового ордеру №81 від 11 січня 2016 року про сплату ОСОБА_1 благодійного внеску на суму 28,00 грн., копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 009848 від 29 грудня 2015 року про прийняття від ОСОБА_1 благодійного внеску на суму 10,00 грн., копію квитанції до прибуткового касового ордеру №1328 від 23 лютого 2016 року про прийняття від ОСОБА_1 благодійного внеску в сумі 28,00 грн. (а.с.17-18).

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про благодійництво і благодійні організації» благодійництво - це добровільна безкорислива пожертва фізичних та юридичних осіб у поданні набувачам матеріальної, фінансової, організаційної та іншої благодійної допомоги; специфічними формами благодійництва є меценатство, спонсорство і волонтерська діяльність.

Враховуючи вищевикладене, 94,00 грн. сплачених позивачем благодійних внесків не підлягають до відшкодування відповідачем, оскільки благодійність характеризується добровільним характером зі сторони особи, яка її здійснює, а тому не може вважатися витратами, які підлягають відшкодуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 1195 Цивільного кодексу України, у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров?я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Судом встановлено, що на момент завдання шкоди позивач офіційно працевлаштований не був. А тому, зі змісту ч.2 ст. 1195 Цивільного кодексу України вбачається, розмір відшкодування втраченого заробітку слід визначати, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

В обґрунтування розрахунку матеріальної шкоди в частині втраченого заробітку, позивач посилається на довідку КЗ «Луцький центр первинної медико-санітарної допомоги» №1.18/466 від 30.03.2016 р. При дослідженні даного письмового доказу судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував в КЗ «Луцький центр первинної медико-санітарної допомоги» на амбулаторному лікуванні в лікаря-травматолога з діагнозом: закритий перелом 1-3 плюсневих кісток лівої ступні без зміщення з 11.01.2016 року по 01.02.2016 року. Згідно довідки №12790, виданої ЛМКЛ (травмпункт) травма отримана 29.12.2015 року (а.с.13,15).

Таким чином, судом встановлено документально підтверджену втрату працездатності позивача з 29 грудня 2015 року по 01 лютого 2016 року, тобто 1 місяць і 2 робочі дні.

Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» у 2016 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень.

А тому, матеріальна шкода як втрачений заробіток підлягає задоволенню в сумі 1509,23 грн. з розрахунку: з 29 грудня 2015 року по 29 січня 2016 року 1378,00 грн.; з 30 січня 2016 року по 02 лютого 2016 року (2 робочі дні) 131,23 грн. (лютий 2016 року 21 робочий день).

Позивачем заявлено вимогу про стягнення коштів в сумі 350,00 грн. як додаткових витрат, понесених ним на переклад тексту заяви громадянина ОСОБА_3 Яновскі з польської на українську мову. Даною заявою позивач обґрунтовував те, що через отриману травму втратив роботу землероба в ОСОБА_3, куди мав намір поїхати на заробітки.

Пунктом 11 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Враховуючи наведене, а також з огляду на те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку про безпідставність вимоги про відшкодування коштів в сумі 350,00 грн. як додаткових витрат, понесених ним на переклад тексту заяви громадянина ОСОБА_3 Яновскі з польської на українську мову, оскільки такі витрати можуть підтверджувати лише намір позивача працевлаштування в ОСОБА_5.

Відтак, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1матеріальна шкода в розмірі 1509,23 грн. як втрачений заробіток за час непрацездатності.

Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих вчиненням злочину.

За змістом частини 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

А тому з відповідача слід стягнути в дохід держави 1378 грн. судового збору.

На підставі вищевикладеного ст.ст.1166, 1192 ЦК України, керуючись ст.ст.60, 61, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 Мірмали в користь ОСОБА_1 1509 (одна тисяча пятсот девять) гривень 23 копійки матеріальної шкоди, завданої злочином.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 Мірмали в дохід держави 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.