Провадження 2/756/1737/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Жука М.В.,

при секретарі Ільченко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Український лізинговий фонд» про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що 18.06.2014 року ним укладено з ТОВ «Український лізинговий фонд» договір процентної позики № 5. За умовами цього договору сума позики становить 30 000 доларів США, що суперечить вимогам чинного законодавства. Крім того, надання займу в іноземній валюті, внаслідок істотного збільшення її курсу по відношенню до національної валюти України, є несправедливою умовою та значно погіршує його фінансовий стан. Також, у порушення умов договору, відповідач після розірвання трудових відносин не провів з ним переговорів щодо подальшого виконання умов договору.

Оскільки договір процентної позики № 5 від 18.06.2014 року, укладений між сторонами, не відповідає вимогам закону в частині надання ТОВ «Український лізинговий фонд» позики в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії, подальше виконання цього договору на чинних умовах є несправедливим, а відповідач не виконує положення договору щодо проведення переговорів з приводу його подальшого виконання, ОСОБА_1 просить суд визнати спірний договір недійсним.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Український лізинговий фонд», 16.11.2015 року був звільнений з посади начальника відділу продаж м. Києва та область управління продаж та розвитку, у зв'язку зі скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу на підставі наказу № 446-к/тр від 10.09.2015 року (а.с. 6-7).

18.06.2014 року між ТОВ «Український лізинговий фонд» та ОСОБА_1 укладено договір процентної позики № 5. Пунктом 2.1. цього договору передбачено, що сума позики становить 30 000 доларів США. Відповідно до п. 3.4. договору позика надається шляхом перерахування на банківський рахунок позичальника гривневого еквівалента суми позики, указаної у п. 2.1. договору, що розраховується з використанням середньо виваженого курсу української гривні до долару США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, на дату, що передує дню надання позики розміщеному на сайт: http://bank.gov.ua/control/uk/index). Як передбачено у п. 4.6. договору, у випадку, якщо у графіку погашення розмір суми позики та процентів передбачено у доларах США, позичальник здійснює платежі, що підлягають виплаті згідно цього договору в гривні, що розраховується з використанням середньо виваженого курсу української гривні до долару США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, на дату, що передує дню надання позики розміщеному на сайт: http://bank.gov.ua/control/uk/index) (а.с. 8-9).

У додатку № 1 до договору процентної позики № 5 від 18.07.2014 року передбачено графік погашення, який містить дату нарахування, строки повернення позики та процентів у доларах США (а.с. 10).

Згідно платіжного доручення № 98 від 19.06.2014 року ТОВ «Український лізинговий фонд» перераховано на рахунок ОСОБА_1 354 827 грн. 88 коп. згідно договору позики № 5 від 18.06.2014 року (а.с. 29).

Як вбачається із виписок з розрахункового рахунку ТОВ «Український лізинговий фонд» у ПАТ «ПУМБ» за період з 20.10.2014 року по 02.07.2015 року ОСОБА_1 проводив оплату по договору позики № 5 від 18.06.2014 року у національній валюті України - гривні (а.с. 89).

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.ст. 10 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами 2 та 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами ст. 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті, указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 07.10.2014 року у справі № 3-133гс14.

Враховуючи, що умови спірного договору позики свідчать про те, що при його укладенні сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, однак позика надавалась ТОВ «Український лізинговий фонд», а також погашалась ОСОБА_1 у гривні, тобто договір виконувався в національній валюті України, суд дійшов висновку про відповідність спірного правочину вимогам закону.

Оскільки інші обставин, на які посилається ОСОБА_1, а саме збільшення курсової різниці, а також невиконання відповідачем умов договору щодо проведення переговорів про умови подальшого повернення позики після звільнення позивача з роботи, не свідчать про те, що в момент вчинення сторонами спірного договору його зміст суперечив вимогам закону, суд не має правових підстав для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 205 та ч. 1 ст. 203 ЦПК України.

За таких обставин позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м.Києва через Оболонський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя