ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 лютого 2016 року м. Київ
Судові палати у цивільних та адміністративних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Романюка Я.М.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Гуменюка В.І., Кривенди О.В.,Маринченка В.Л., Охрімчук Л.І., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б.,Сімоненко В.М., Терлецького О.О., Яреми А.Г.,
Лященко Н.П.,Сеніна Ю.Л.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Володимир-Волинського міжрайонного прокурора в інтересах держави до Головного управління Держземагентства у Волинській області, ОСОБА_15, реєстраційної служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції, треті особи: Державна інспекція сільського господарства у Волинській області, фермерське господарство «Ворчин-Агро», про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди, скасування їх державної реєстрації та повернення земельних ділянок за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л и :

У березні 2015 року Володимир-Волинський міжрайонний прокурор в інтересах держави звернувся до суду із зазначеним позовом та, уточнивши позов, просив: визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держземагенства у Волинській області від 3 липня 2014 року № 3-175/15-14-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» стосовно дозволу ОСОБА_15 на розроблення технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості); визнати недійсними та скасувати накази Головного управління Держземагенства у Волинській області від 18 вересня 2014 року, якими затверджено документацію із землеустрою та передачі в оренду ОСОБА_15 п'яти земельних ділянок загальною площею 156,4978 га, розташованих на території Зорянської та Стенжаричівської сільських рад Володимир-Волинського району за межами населених пунктів; визнати недійсними договори оренди п'яти земельних ділянок, укладені 25 вересня 2014 року відповідно до оспорюваних наказів; скасувати державну реєстрацію договорів оренди; зобов'язати ОСОБА_15 повернути п'ять земельних ділянок загальною площею 156,4978 га в користування держави.

На обґрунтування позову прокурор зазначав, що перевіркою міжрайонної прокуратури встановлено порушення статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» під час надання земельних ділянок ОСОБА_15 в оренду для створення фермерського господарства, оскільки вона не зазначила в заяві необхідних для вирішення цього питання умов, не обґрунтувала розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Крім того, відповідач - Головне управління Держземагентства у Волинській області надав ОСОБА_15 п'ять окремих земельних ділянок, хоча для створення фермерського господарства земля надається одним масивом.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 7 серпня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2015 року заступнику прокурора Волинської області відмовлено у відкритті касаційного провадження в зазначеній справі.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень заступник Генерального прокурора України просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 1, 7 Закону України «Про фермерське господарство», статті 123 Земельного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви, судові палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України дійшли висновку, що заява підлягає задоволенню частково.

На підставі статті 360-4 ЦПК України Верховний Суд України скасовує судове рішення у справі, яка переглядається з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, якщо установить, що воно є незаконним.

Судом установлено, що 19 червня 2014 року ОСОБА_15 звернулася до Головного управління Держземагентства у Волинській області із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою відповідно до статті 22 Закону України «Про землеустрій» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_151/ed_2015_06_02/pravo1/T030858.html?pravo=1> щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) в оренду для створення та ведення фермерського господарства, із зазначенням площ та кадастрових номерів за рахунок проінвентаризованих земель сільськогосподарського призначення державної власності. До заяви додала викопіювання з кадастрової карти, довідку форми № 6-зем, копії паспорта та трудової книжки.

На підставі поданих ОСОБА_15 матеріалів п'ятьма наказами Головного управління Держземагентства у Волинській області від 3 липня 2014 року № 3-175/15-14-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» їй надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) для створення та ведення фермерського господарства, а саме п'яти земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що розташовані на території Стенжаричівської та Зорянської сільських рад Володимир-Волинського району площею 66,9993 га, 24,6232 га, 31,2291 га, 27,8245 га, 5,8217 га. Іншими п'ятьма наказами Головного управління Держземагентства у Волинській області від 18 вересня 2014 року № 3-631/15-14-СГ; 3-632/15-14-СГ; 3-633/15-14-СГ; 3-634/15-14-СГ та від 23 вересня 2014 року № 3-655/15-СГ затверджено документацію із землеустрою та передано ОСОБА_15 в оренду строком на 7 років зазначені вище земельні ділянки.

25 вересня 2014 року між Головним управлінням Держземагентства у Волинській області та ОСОБА_15 укладено п'ять договорів оренди землі, які 2 жовтня 2014 року зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 1 грудня 2014 року вчинено запис про реєстрацію фермерського господарства «Ворчин-Агро».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що стаття 7 Закону України «Про фермерське господарство» не забороняє надання громадянину для створення фермерського господарства кількох окремих земельних ділянок, розташованих у різних місцях, а відповідно до вимог частини сьомої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» надання земельних ділянок єдиним масивом має місце лише в тому випадку, якщо орган, уповноважений розпоряджатися землями, приймає рішення про надання в оренду громадянину земельних ділянок сільськогосподарського призначення лісового та водного фондів єдиним масивом.

Крім того, суд зазначив, що норма статті 7 цього Закону не передбачає підстав для відмови в прийнятті заяви громадянина про надання йому земельної ділянки для створення фермерського господарства у зв'язку з недотриманням правил, передбачених частиною першою цієї статті. Натомість стаття 123 ЗК України, яка підлягає застосуванню, містить вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, яких у справі не встановлено.

Разом з тим у наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, згідно з яким є порушенням закону надання особі для створення фермерського господарства трьох земельних ділянок, розташованих на території двох сільських рад на значній відстані одна від одної, згідно із заявою про надання земельних ділянок, якщо таку заяву було подано без додержання вимог частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» щодо обґрунтування розміру земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого адміністративного суду України від 18 серпня, 17 вересня, 22 жовтня та 11 листопада 2015 року суд касаційної інстанції виходив з того, що стаття 123 ЗК України до подібних правовідносин застосовується в поєднанні із частиною першою статті 7 спеціального Закону України «Про фермерське господарство», якою встановлено обов'язкові вимоги до заяв громадян про надання земельних ділянок для створення фермерського господарства.

Викладене свідчить про неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частин першої, сьомої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» та статті 123 ЗК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, судові палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України виходять з такого.

З огляду на положення статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною третьою статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2) Закону України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство». У таких правовідносинах Закон № 973-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним.

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону № 973-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов'язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 Закону № 973-IV).

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом № 973-IV.

Так, згідно з абзацом 1 частини першої статті 7 Закону № 973-IV для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (абзац 2 частини першої статті 7 Закону № 973-IV).

Частинами другою та четвертою статті 7 Закону № 973-IV передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом.

Отже, спеціальний Закон № 973-IV визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинно бути зазначено не лише про бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону № 973-IV).

Крім того, Закон № 973-IV передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми Закону № 973-IV не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для відмови.

З огляду на зазначене, судові палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України дійшли висновку, що при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно із статтею 7 Закону № 973-IV як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону № 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 Закону № 973-IV умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

У справі, яка переглядається, на обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, крім іншого, що ОСОБА_15 одержала в оренду для створення фермерського господарства п'ять земельних ділянок загальною площею 156,4978 га. При цьому вона не обґрунтувала в заяві необхідності одержання землі такої значної площі з урахуванням можливості її обробітку, не вказала перспектив діяльності фермерського господарства, наявності в неї техніки для обробітку землі, не зазначила про кількість членів фермерського господарства та наявності у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність.

Суд відмовив у задоволенні позову, помилково застосувавши до спірних правовідносин виключно статтю 123 ЗК України без її поєднання з частиною першої статті 7 Закону № 973-IV. У зв'язку з неправильним застосуванням норми матеріального права, суд не встановив і не зазначив у рішенні обставин і фактів, які підлягали встановленню, та не зробив висновків по суті спору з огляду на положення статті 7 Закону № 973-IV, не надав оцінки обставинам та умовам, зазначеним у заяві ОСОБА_15, не перевірив, як відповідачка обґрунтовувала розмір земельної ділянки - 126 га, про яку просила в заяві, які перспективи діяльності власного фермерського господарства вона наводила при цьому та які з них були враховані при прийнятті рішення Головним управлінням Держземагентства у Волинській області про надання їй в оренду земельних ділянок значної площі - 156,4978 га. Зокрема, чи мала (має) ОСОБА_15 можливість самостійно, силами та працею членів фермерського господарства вести фермерську діяльність, чи мала (має) вона власну техніку для обробітку землі, ресурси для залучення найманих працівників чи оренди сільськогосподарської техніки, чи мала (має) ОСОБА_15 потенційних контрагентів, ресурси яких вона може на договірних засадах залучити для ведення фермерського господарства, а також загалом, чи проводить діяльність на наданих ОСОБА_15 земельних ділянках саме її фермерське господарство.

Зазначені порушення, допущені судом, не дають можливості пересвідчитися в дійсності волевиявлення ОСОБА_15 на створення фермерського господарства та раціонального використання земельної ділянки, наданої їй відповідно до закону, що є процесуальною перешкодою для ухвалення Верховим Судом України нового рішення по суті спору.

Крім того, в справі, яка переглядається, суд також застосував статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол до Конвенції) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема рішення від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» з посиланням на рішення в справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Гаші проти Хорватії» та «Трго проти Хорватії».

Суд зазначив, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції було констатовано, оскільки заявника позбавили права на майно лише з тих підстав, що порушення закону були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина. Отже, визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, і подальше позбавлення особи цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Посилаючись на наведене, суд дійшов висновку, що задоволення позову прокурора суперечитиме висновкам ЄСПЛ і становитиме непропорційне втручання в право ОСОБА_15 на мирне володіння майном, оскільки ОСОБА_15 вчинила необхідні дії для правомірного набуття в оренду земельних ділянок і створила фермерське господарство на них, не допустивши зі свого боку протиправних дій.

Судові палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України підтверджують можливість застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, та практики ЄСПЛ щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Однак у справі, яка переглядається, практика ЄСПЛ застосована невиправдано з огляду на таке.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У контексті цієї норми під майном розуміється ціла низка інтересів економічного характеру, до яких можна віднести й право оренди земельної ділянки для створення фермерського господарства.

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій «пропорційності», використаний судом у справі, яка переглядається, передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)).

Ухвалюючи рішення в справі, яка переглядається, суд не пересвідчився в дійсності волевиявлення ОСОБА_15 на створення фермерського господарства з метою вироблення товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації для отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства, не перевірив, чи обробляє орендовані землі створене ОСОБА_15 фермерське господарство, чи досягається фактично законна мета оренди земельних ділянок, тобто чи насправді виникли та існують законні сподівання ОСОБА_15 на здійснення майнового права - оренду землі, чи є такі сподівання практичними в своїй реалізації. Тому висновок суду про необхідність захисту права ОСОБА_15 на мирне володіння майном з огляду на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції є передчасним.

Крім того, відповідно до частини сьомої статті 7 Закону № 973-IV земельні ділянки надаються громадянам для ведення фермерського господарства єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури.

Суд, застосовуючи зазначену норму, дійшов висновку, що надання земельних ділянок єдиним масивом має місце лише в тому випадку, якщо орган, уповноважений розпоряджатися землями, приймає рішення про надання в оренду громадянину земельних ділянок сільськогосподарського призначення лісового та водного фондів єдиним масивом, а не окремо по кожній категорії земель для ведення фермерського господарства. При цьому суд не дав оцінки установленим фактам надання ОСОБА_15 для ведення фермерського господарства п'яти окремих земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які розташовані в різних місцях на території двох сільських рад - Зорянської та Стенжаричівської Володимир-Волинського району за межами населених пунктів.

Таким чином у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не встановив тих зазначених вище фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, що позбавляє Верховний Суд України, у повноваження якого не входить встановлення фактичних обставин та надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, ухвалити нове рішення у справі.

За таких обставин ухвалені у справі рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись пунктом 1 статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 360-4 ЦПК України, судові палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л и :

Заяву заступника Генерального прокурора України задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23 червня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 7 серпня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2015 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий Я.М. Романюк

Судді: О.Ф. Волков П.В. Панталієнко

М.І. Гриців О.Б. Прокопенко

В.І. Гуменюк Ю.Л. Сенін

О.В. Кривенда В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко О.О. Терлецький

В.Л. Маринченко А.Г. Ярема

Л.І. Охрімчук