У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

МазурЛ.М., Нагорняка В.А., ПисаноїТ.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Перша Дрогобицька нотаріальна контора, про визнання права власності та визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності та визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом.

Позивач посилався на те, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30 квітня 1991 року його батькові ОСОБА_7 належав житловий будинок АДРЕСА_1. Будинок був спільним майном подружжя його батька та матері ОСОБА_8

Вказував на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року його мати померла, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько. Частину спадкового майна успадкував його брат ОСОБА_9, який був прописаний в будинку батьків, за заповітом від 11 листопада 1988 року. Іншу частку успадкував він, інші спадкоємці, які мали право на таке спадкування, ним не скористались, і на таке майно не претендують. ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Право позивача на спадкове майно, а саме його частину в розмірі 1/2, підтверджується тим, що до смерті батьків він фактично проживав з ними, займався їх похоронами, слідкував за будинком, звертався до нотаріальної контори для оформлення спадщини, збирав необхідні документи, оплачував комунальні послуги.

Рішенням суду від 17 березня 2006 року йому поновлено строк для прийняття спадщини, після чого 30 березня 2006 року він подав заяву про її прийняття.

Також він є інвалідом, якого ніхто не міг позбавити права на обов'язкову частку, він прийняв спадщину і після смерті матері, і після смерті батька, йому та його брату належало по 1/2 частини спадкового майна.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2014 року позов задоволено.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 серпня 2006 року, видане державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В., згідно з яким ОСОБА_6 став спадкоємцем 1/2 ідеальної частки спадкового майна ОСОБА_9, частково недійсним.

Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 серпня 2006 року, видане державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В., згідно з яким ОСОБА_5 стала спадкоємцем 1/2 ідеальної частки спадкового майна ОСОБА_9, частково недійсним.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини будинку із надвірними спорудами по АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_11 та дійшов висновку про те, що позивач має право на обов'язкову частку у спадковому майні.

За положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з Дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом, або позбавлення спадкоємця права спадкування його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Апеляційним судом встановлено, що після смерті ОСОБА_8 фактично спадщину прийняли її чоловік ОСОБА_7 та син ОСОБА_9, які постійно проживали та були зареєстровані у спірному будинку.

За заповітом від 11 листопада 1988 року, посвідченим секретарем виконкому Гаївської сільської Ради народних депутатів, ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, заповів все належне йому на день смерті майно своєму сину ОСОБА_9, який був зареєстрований у спірному житловому будинку та постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а отже вступив у володіння та розпорядження майном.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Спадкоємцями ОСОБА_9 є його діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які прийняли спадщину після смерті батька по Ѕ частини його майна, а саме: будинку АДРЕСА_1. Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою їм видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 серпня 2006 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив з того, що позивач не довів факту постійного проживання із батьками на час їх смерті. До смерті брата - ОСОБА_9 позивач не звертався за прийняттям спадщини. Крім того, позивач не входить до кола осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

МазурЛ.М. Нагорняк В.А. ПисанаТ.О.