Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Завгородньої І.М., МазурЛ.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання правочину недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») про визнання правочину недійсним та стягнення коштів.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 29 вересня 2015 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 002914, за яким лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п. 3.1 договору предметом лізингу є трактор МТЗ 892, вартість предмету лізингу на момент укладення договору складала 500 000 грн, відсоток платежів - 50%, авансовий платіж - 250 000 грн, щомісячний платіж - 20 833 грн 33 коп., комісія за організацію (10 %) - 50 000 грн; комісія за передачу (3 %) - 15 000 грн.

29 вересня 2015 року ОСОБА_5 сплатив на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 50 000 грн.

12 жовтня 2015 року позивач направив на адресу даного товариства листа з вимогою розірвати договір фінансового лізингу від 29 вересня 2015 року № 002914 та повернути йому сплачені кошти у розмірі 50 000 грн, що були сплачені на рахунок відповідача.

Листом від 30 жовтня 2015 року відповідач повідомив позивача про розгляд його заяви та про те, що за умовами договору сплачена ним комісія за організацію у розмірі 50 000 грн не повертається. На підставі зазначеної вимоги, договір фінансового лізингу від 29 вересня 2015 року № 002914 вважається розірваним з 16 жовтня 2015 року. Позивач вважав укладений договір таким, що суперечить принципам добросовісності, а умови правочину несправедливими та такими, що істотно порушують його права, оскільки під час укладання договору представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» надав йому хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг відповідачем. Він не зрозумів, що сплачена ним сума 50 000 грн є не авансовим платежем, а комісією за організацію та оформлення договору. З наведених підстав, вважав несправедливими ряд умов оспорюваного договору щодо позивача, зокрема, п. 3.5 договору, який суперечить визначеним ч. 1 ст. 808 ЦК України положенням щодо солідарної відповідальності продавця (постачальника) та лізингодавця за зобов'язанням по продажу (поставці) предмета лізингу щодо його якості, комплектності, справності: пункти 5.4, 8.3, 8.8, 8.12 договору, згідно яких розмір лізингової плати може індексуватись та змінюватись у залежності від зміни законодавства, розміру податків та прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмету лізингу, але формули перерахунку не передбачено, натомість лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів; пункти 12.1-12.3, 12.8, 12.10-12.12, з огляду на які передбачена сплата штрафу лише лізингоодержувачем, тобто виконання зобов'язань забезпечено суто відповідальністю останнього, проте, у нього відсутнє право на одержання будь-якої компенсації від лізингодавця у зв'язку із розірванням або невиконанням договору, що свідчить про визначену статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливість умов договору.

Враховуючи наведене, позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 29 вересня 2015 року № 002914, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_5, а також стягнути з відповідача на користь позивача комісію за організацію у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 23 вересня 2015 року № 002914, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_5 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_5 50 000 грн сплаченої ним комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що договір фінансового лізингу від 23 вересня 2015 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ОСОБА_5 не був нотаріально посвідчений, крім того в цьому договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, значно розширені права лізингодавця, дійшли правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5

При вирішенні даного спору суди обґрунтовано врахували правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, отже, судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

І.М.Завгородня

Л.М.Мазур