Справа № 159/6368/15-ц Провадження № 22-ц/773/1497/16 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В.О
Категорія: 27 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І. ,

суддів - Карпук А.К., Киці С.І.,

секретар Шугалова О.М.,

з участю пр-ка відповідачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, поданою від їх імені представником ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, уточнивши який (а.с.57-60) мотивує тим, що 11.12.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 446/К, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 54000 доларів США на строк до 06.12.2012 року, а позичальник зобовязався у строк та на умовах, визначених цим кредитним договором повернути кредит і сплатити проценти.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобовязалася нести солідарну відповідальність перед позивачем у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником кредитних зобовязань.

Позичальник ОСОБА_2 своїх зобовязань належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 30.12.2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 160299,91 доларів США, з яких 81705,30 доларів США уже стягнуто рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16.03.2012 року.

Враховуючи наведене, банк просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість за кредитним договором, яка утворилася за період з 10.11.2011 року по 30.12.2015 року в розмірі 82534,85 доларів США, що за курсом 23,79 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.12.2015 року складає 1963504,06 грн., з яких 19400,46 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 59194,15 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, 10,51 доларів США штраф (фіксована частина), 3929,73 доларів США штраф (процентна складова).

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 22 лютого 2016 року, виправленим ухвалою суду від 25 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 446/К від 11.12.2007 року, що складається з: 19400,46 доларів США заборгованості по процентах за користування кредитом, 19400,46 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, штрафи: 10,51 доларів США фіксована частина, 3929,73 доларів США процентна складова, а всього 42741,16 доларів США, що за курсом 23,79 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.12.2015 року складає 1016812 грн. 20 коп..

Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» по 7626 грн. 09 коп. з кожного судового збору.

В апеляційній скарзі відповідачі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просять скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

У судовому засіданні представник відповідачів апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, у судове засідання не з'явилися.

Заслухавши представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду в частині стягнення заборгованості солідарно та в частині розподілу судових витрат підлягає до скасування з ухваленням у цій частині нового рішення з таких підстав.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтями 1048, 1050, 1054 цього Кодексу передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів від суми позики згідно з умовами договору.

Із матеріалів справи вбачається, що 11.12.2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 446/к, згідно якого банк надав позичальнику 54000 доларів США з терміном повернення не пізніше 06 грудня 2012 року, зі сплатою 16% річних за користування кредитними коштами згідно з графіком та сплатою 32% річних у випадку несвоєчасного повернення кредиту (а.с.11-14).

У цей же день між банком і ОСОБА_3 укладено договір поруки № 466/к, предметом якого є надання поруки нею, як поручителем перед кредитором за виконання боржником своїх обовязків по вказаному кредитному договору у тому ж обсязі, на тих же умовах та в ті ж строки, що і боржник (а.с.16).

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору від 11.12.2007 року, що виразилося у несвоєчасному поверненні отриманих у банку грошових коштів, у результаті чого банк скористався передбаченим договором правом змінити умови договору, а саме вимагати дострокового повернення кредиту, процентів за його користування та виконання інших зобовязань за договором.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 16 березня 2012 року та додатковим рішенням від 10 травня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 09.11.2011 року за кредитним договором № 446/К від 11.12.2007 року у розмірі 81705,30 доларів США, яка складається із 46498,87 доларів США заборгованості по тілу кредиту, 26790,92 доларів США заборгованості по процентах, 8475,51 доларів США пені та 4640 грн. заборгованості за відповідальне збереження транспортних засобів (а.с.40-44).

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Звернувшись із даним позовом, банк нарахував заборгованість позичальника перед банком за період з 10.11.2011 року по 30.12.2015 року, яка становить 82534,85 доларів США, з яких 19400,46 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 59194,15 доларів США пеня, 10,51 доларів США штраф (фіксована частина), 3929,73 доларів США штраф (процентна складова), розмір якої боржником не спростовується.

Виходячи з викладеного, кредитор мав право вимагати від боржника виконання свого зобовязання, у звязку з чим позовні вимоги до ОСОБА_2 судом підставно частково задоволені з урахуванням зменшення розміру пені, чого позивач не оскаржує.

Разом із тим, задовольняючи позовні вимоги про солідарне стягнення із поручителя разом із боржником заборгованих коштів, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з таких підстав.

Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобовязання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобовязаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Із укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 договору поруки вбачається, що дія цього договору закінчується повним виконанням зобовязань за кредитним договором (п.11), тобто цей строк не визначений календарною датою.

Разом з тим, як кредитним договором, так і в договорі поруки визначено термін повернення кредиту не пізніше 06 грудня 2012 року (п.1.3 кредитного договору та п.1 договору поруки), тобто встановлено дату настання строку виконання основного зобовязання.

Також п.п.«а» п.2.3.3. кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-яких зобовязань за кредитним договором банку надано право змінити умови договору вимагати дострокового повернення кредиту, процентів та виконання інших зобовязань за договором.

Банк скористався своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту, процентів, пені та інших штрафів, цим самим змінивши термін виконання зобовязання за договором.

Враховуючи вимоги ч.4 ст.559 ЦК України, банк вправі був предявити вимоги до поручителя про стягнення наступних процентів та пені протягом шести місяців з часу їх нарахування, тобто до 10.05.2012 року включно.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок щодо припинення поруки на підставі ч.4 ст.559 ЦК України висловлений у постановах Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року (справа № 6-28цс14), від 20 квітня 2016 року (справа № 6-2662цс15) та відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для усіх судів.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову до відповідача ОСОБА_3, як до поручителя, оскільки порука припинилася 10.05.2012 року.

Покликання апелянтів на те, що судом не закрито провадження у справі по вимогах про стягнення уже тієї заборгованості, яка стягнута судовими рішеннями не заслуговують на увагу, оскільки позивачем були уточнені позовні вимоги із зазначенням складових заборгованості це проценти за користування кредитом та пеня за інший період, по яких судові рішення не ухвалювалися.

Покликання апелянтів на відсутність правових підстав для нарахування заборгованості по процентах після зміни строку виконання зобовязання не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Чинним законодавством не передбачено припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання. Наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

В матеріалах справи відсутні дані і відповідачами не подано доказів того, що заборгованість за кредитним договором погашена і рішення Ковельського міськрайонного суду від 16.03.2012 року виконане.

Покликання апелянтів на ту обставину, що судом не враховано позовної давності щодо нарахування пені не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції зменшено розмір пені до розміру заборгованості по процентах і цей розмір, з урахуванням наданого позивачем розрахунку заборгованості, є меншим, ніж той, який підлягав би стягненню за один рік.

Покликання апелянтів на те, що позивачем надано неналежний розрахунок заборгованості не заслуговує не увагу, оскільки розрахунок містить всі необхідні реквізити для його перевірки, підписаний та скріплений печаткою.

Крім того, сторона відповідача, в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України для спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості не подала іншого розрахунку заборгованості, у тому числі і після розяснення такого обовязку представнику відповідачів у суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними вище обставинами та не містять підстав для відмови у позові в повному обсязі.

Разом з тим, оскільки висновки суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову до поручителя зроблені з порушенням норм матеріального права, то згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення, у тому числі і щодо розподілу судових витрат.

У звязку із частковим задоволенням апеляційної скарги понесені відповідачем ОСОБА_3 витрати по оплаті судового збору в розмірі 8388 грн. 70 коп. підлягають відшкодуванню позивачем.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, подану від їх імені представником ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2016 року в даній справі в частині стягнення заборгованості солідарно та в частині розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов задовольнити частково.

В позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 446/К від 11.12.2007 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 15252 грн. 18 коп. (п'ятнадцять тисяч двісті пятдесят дві грн. 18 коп.) судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 8388 грн. 70 коп. (вісім тисяч триста вісімдесят вісім грн. 70 коп.) витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді