Категорія 30Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:
головуючого Медвецького С.К.,
суддів: Оніщука В.В., Чорного В.І.,
з участю секретаря Маркевич Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: військова частина

НОМЕР_1 , про відшкодування моральної шкоди,

встановила:
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 07 грудня 1987 року до 03 січня 2008 року вона проходила військову службу в Збройних Силах України. З моменту звільнення зі служби стан її здоров`я поступово погіршувався. 22 жовтня 2013 року вона пройшла медичний огляд і їй встановлено другу групу інвалідності з причин захворювання пов`язаного з проходженням військової служби.

Посилаючись на те, що Міністерство оборони України є відповідальною особою за моральну шкоду завдану їй внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь 300 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 та представник третьої особи Германюк М.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела обставин, на які посилалася як на обґрунтування своїх вимог.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що ОСОБА_1 проходила дійсну військову службу з 07 грудня 1987 року до 03 січня 2008 року на різних посадах в різних частинах Збройних Сил України (а.с.95).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині)

№ 208 від 25 грудня 2007 року прапорщика ОСОБА_1 з 27 грудня 2007 року направлено для подальшого проходження служби до військової частини

НОМЕР_2 (а.с.48).

27 грудня 2007 року ОСОБА_1 звернулася до командира військової частини НОМЕР_2 з рапортом про внесення клопотання про звільнення її з посади у зв`язку зі скороченням штатів (а.с.53).

Наказом Командувача Повітряних Сил України № 67-ПМ від 29 грудня 2007 року прапорщика ОСОБА_1 , начальника апаратної групи рухомих засобів зв`язку вузла зв`язку 3430 авіаційного складу ракетного озброєння та боєприпасів, звільнено з військової служби за підпунктом 63 пункту «Г» (у зв`язку зі скороченням штатів) з правом носіння військового одягу (а.с.5).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 1 від 03 січня 2008 року прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького ОМВК м. Вінниця (а.с.5).

З подання від 28 грудня 2007 року про звільнення позивача з військової служби слідує, що відповідно до директиви Міністра оборони України від 01 грудня 2007 року № Д-22/1/012 частина, де проходила військову службу ОСОБА_1 , підлягає розформуванню, а посада, яку вона займає скорочується з 30 грудня 2007 року. З пункту 22 цього ж подання слідує, що постановою військово-лікарської комісії від 19 грудня 2007 року ОСОБА_1 визнано придатною до військової служби (а.с.50-52).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що з моменту звільнення з військової служби стан її здоров`я поступово погіршувався, вона постійно відчувала утруднення мови, особливо під вечір, похитування під час ходьби та слабкість в кінці дня.

Відповідно до витягу з протоколу № 85 від 19 вересня 2013 року засідання військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, - захворювання колишнього військовослужбовця, прапорщика у відставці ОСОБА_1 , отриманого під час проходження військової служби: «Оліво-понто-церебеллярна дегенерація з дизартрією, мозковою атаксією з вираженим порушенням мови, координації рухів, ходи, з елементами дисфагії», пов`язане з проходженням військової служби (а.с.65).

З довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААВ № 523971 від 22 жовтня 2013 року слідує, що ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з причиною інвалідності «захворювання пов`язане з проходженням військової служби». 23 жовтня 2015 року позивачу встановлено інвалідність безтерміново (а.с.13, 66).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Норми статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлюють судовий порядок розгляду справ про захист їх прав, передбачаючи серед іншого можливість відшкодування моральної шкоди, але не встановлює підстави та порядок для задоволення такої вимоги.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 ст. 1168 ЦК України).

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду N 5 від 25 травня 2001 року, N 1 від 27 лютого 2009 року) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду
необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності
по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
Отже, цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних вимог відповідальності, а саме: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що моральна шкода їй спричинена тим, що вона протягом останніх семи років, через поганий стан здоров`я, позбавлена можливості вести повноцінний спосіб життя, оскільки не може влаштуватися на роботу, спілкуватися з оточуючими, постійно відчуває страждання та психологічний дискомфорт.
Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, письмових доказів.

Частина 1 статті 58 ЦПК України передбачає, що належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що, ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, оскільки належних доказів дійсного спричинення моральної шкоди та причинного зв`язку з діями відповідача позивачка не надала.
При цьому суд першої інстанції дав належну оцінку висновку військово-лікарської комісії Центрального регіону від 17 вересня 2013 року про те, що захворювання позивача пов`язано з проходженням військової служби та з урахуванням Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14 серпня 2008 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, а також з урахуванням пояснень представника військово-лікарської комісії Центрального регіону начальника відділу соціальної експертизи Семененко В.Ю. вірно встановив, що захворювання ОСОБА_1 виникло в період служби у військових частинах Збройних Сил України. Однак такий висновок на встановлює причин виникнення захворювання та не підтверджує протиправності дій відповідача.
Безпідставними є посилання позивача на норми статей 153, 173 КЗпП України, оскільки порядок проходження військової служби регулюється Законам України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 07 листопада 2001 року № 1053/2001 (яке діяло на момент звільнення позивача зі Збройних Сил України).
Отже, до військовослужбовців, які проходять військову службу вимоги трудового законодавства не застосовуються.
Разом із тим, система правових і соціальних гарантій військовослужбовців, в тому числі й грошова допомога встановлюється Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до протоколу № 11 від 27 грудня 2013 року засідання комісії Міністерства оборони України про можливість виплатити ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, та розпорядження департаменту фінансів Міністерства оборони України

№ 248/3/6/530 від 09 квітня 2014 року позивачу перераховано 37 851 грн. (а.с.6).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий /підпис/ С.К. Медвецький
Судді: /підпис/ В.В. Оніщук
/підпис/ В.І. Чорний
Згідно з оригіналом: