Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про зміну формулювання звільнення, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 26 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 29 липня 2015 року,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила змінити формулювання у її наказі про звільнення, виплатити компенсацію за невикористану відпустку, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 28 січня 2008 року вона працювала у Центрі обробки та перевозки пошти Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта».

Вказувала, що з 22 липня 2014 року вона знаходилась у черговій відпустці, а по її закінченню була відправлена у безоплатну відпуску у зв'язку із проведенням на території Донецької області антитерористичної операції.

5 листопада 2014 року її повідомили про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, проте звільнили 1 грудня 2014 року за домовленістю сторін за

ст. 36 КЗпП України. В цей же день розрахунок з нею всіх належних виплат при звільненні не провели.

На її думку, відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити їй середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, компенсацію за невикористану відпуску за 21 календарний день, змінити формулювання звільнення в наказі та зазначити, що звільнення відбулося на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто за скороченням чисельності робітників.

Також вказувала, що з вини відповідача вона відчуває психічні страждання, які полягають в порушенні її звичайного способу життя, у зв'язку з чим просила стягнути на її користь моральну шкоду.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 26 травня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 535 грн 08 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 3 134 грн 04 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 200 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 29 липня 2015 року рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 26 травня

2015 року змінено в частині стягнення судового збору.

Стягнуто з Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» судовий збір на користь держави в розмірі

487 грн 20 коп.

Рішення суду в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди залишено без змін.

У касаційній скарзі Донецька дирекція Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що належні позивачу суми не були виплачені у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, з вини відповідача (ст. 117 КЗпП України), при цьому при розрахунку суми середнього заробітку час затримки розрахунку, який підлягав стягненню на користь позивача, керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Таким же чином була розрахована компенсація за невикористану відпустку.

Стягуючи з відповідача на користь позивача 200 грн у відшкодування моральної шкоди, суд керувався ст. 237-1 КЗпП України та врахував ступень та глибину моральних страждань позивача, втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору виходив із того, що позивачем були заявлені вимоги майнового та немайнового характеру, а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн 20 коп.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Установлено й це убачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 28 січня 2008 року знаходилась у трудових відносинах з Донецькою дирекцією Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», працюючи сортувальником 1 класу.

1 грудня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за домовленістю сторін на підставі ст. 36 КЗпП України згідно наказу від 1 грудня 2014 року № 41-0/к.

Згідно довідки відповідача № 72 від 3 грудня 2014 року середньоденний заробіток у позивача складав 25 грн. 48 коп., а також є заборгованість у вигляді компенсації за невикористану відпустку за 21 календарний день.

При звільненні працівника, відповідно до статті 116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Вимоги про відповідальність за затримку розрахунку, у разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статтей 117, 237-1 цього Кодексу.

За таких обставин, суди, на підставі поданих сторонами доказів (ст. 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин, вірно застосували норми матеріального права, та з урахуванням встановлених обставин справи дійшли висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів про наявність вини відповідача у затримці виплати працівникові відповідних коштів при звільненні.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суди попередніх інстанцій, врахували характер та обсяг страждань позивача, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її житті та дійшли правильного про задоволення позовних вимог в цій частині.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні касаційної скарги.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» відхилити.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 26 травня 2015 року в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Донецької області від 29 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик