Номер провадження №2/243/276/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

«21» листопада 2016 року м. Слов'янськ

Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючої судді Чемодурова Н.О.,

при секретарях Лінник О.Д., Жмарьові П.Б.,

за участю:

відповідача - ОСОБА_1,

предстаника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Слов'янська цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Олександрівської селищної ради Донецької області, про надання дозволу на виїзд дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку на тимчасово окуповану територію України без згоди та супроводу другого з батьків, -

В С Т А Н О В И В :

18 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненою в ході судового розгляду позовною заявою до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку на тимчасово окуповану територію України без згоди та супроводу другого з батьків, обґрунтувавши свої вимоги тим, що з відповідачем ОСОБА_1 вони мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. В березні 2015 року вона зі своїм сином переїхали в смт.Олександрівка Донецької області, де були взяті на облік як тимчасово переміщені особи. У серпні 2015 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та по теперішній час проживає разом з чоловіком та дитиною у смт.Олександрівка. Їй необхідно разом з дитиною виїжджати на тимчасово окуповану територію для того, щоб відвідувати родичів, які мешкають у м.Амросіївка Донецької області та бажають спілкуватися зі ОСОБА_4, мають на це вільний час, достатній дохід. Батько дитини з ними не проживає, участі у вихованні дитини не приймає та на її звернення з питання виїзду дитини на окуповану територію відповів небажанням спілкуватися, чим не дає дитині можливості бачитися з рідними, при цьому жодної участі у оздоровленні дитини не приймає. В неї є можливість оздоровлювати сина, бо її рідний дядько мешкає в Криму, має своє житло, постійний дохід, однак у зв'язку з тим, що територія Криму на даний час є тимчасово окупованою територією, вона не має можливості з дитиною їздити на море без нотаріально посвідченої згоди батька. Її син почав відвідувати дитячий садочок, у зв'язку з чим часто хворіє на респіраторні захворювання, тому є дуже важливим його оздоровлення в літній період. Батько, відповідач по справі, ніколи не переймався інтересами дитини та не надає згоди на виїзд дитини до моря. Вважає, що така позиція її чоловіка, з яким вона мешкала без реєстрації шлюбу, і батька неповнолітньої дитини, шкодить інтересам дитини, оскільки хлопчик позбавлений можливості спілкуватися з рідними для нього людьми. Ані відповідач, ані його батьки зі ОСОБА_4 не спілкуються, сина відповідач бачив в останнє у віці семи місяців, а на теперішній час йому вже два з половиною роки. Матеріально дитині він допомагає лише формально, має заборгованість по аліментам та не цікавиться духовним життям, вихованням сина. Вважає, що відпочинок сина у її батьків буде відповідати інтересам дитини, оскільки у них є всі умови для тимчасового відпочинку, в тому числі і дачний будиночок.

Посилаючись на положення Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», Сімейний кодекс України, Європейську Конвенцію про права дитини та Закон України «Про охорону дитинства» просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд на неконтрольовану територію України (територію проведення антитерористичної операції), тимчасово окуповану територію України (Крим) та на виїзд з неконтрольованої та тимчасово окупованої території України, неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, строком до досягнення дитиною 16-річного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька, ОСОБА_1 для відвідування та спілкування з бабусями та дідусями та оздоровлення. Надати їй дозвіл на виготовлення дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м.Донецьк Донецької області, Україна, проїзного документу для виїзду за кордон, без згоди батька ОСОБА_1 та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

У судове засідання позивач ОСОБА_3 не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з сімейними обставинами (а.с.166). Однак, позивач не надала жодних доказів на підтвердження своєї заяви та причин відкладення та відповідно до частини 2 ст.77 ЦПК України суд вважає, що вона не з'явилася в судове засідання без поважних причин.

Представник позивача ОСОБА_6, яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 13 січня 2016 року (а.с.48), будучи належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, не з'явилася, надала до суду заяву про проведення судового засідання за її відсутності (а.с.167).

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. 15 лютого 2016 року суду було надано письмове заперечення, відповідно до якого позовні вимоги ОСОБА_3 суперечать інтересам дитини. Вважає, що її бабуся та дідусь дитини мають можливість самостійно приїхати до дитини та поспілкуватися з дитиною. Вони не є інвалідами, є працездатними, здоровими та перешкод для відвідування дитини не мають. Він, як батько дитини, категорично заперечує проти того, щоб позивач вивозила будь-куди їх дитину та при цьому піддавала ризику. Він та його мати, бабуся дитини ОСОБА_2, неодноразово пересилали дитині предмети одягу, іграшки, масляний обігрівач, ноутбук для спілкування, подарунки до нового року. На їх звернення щодо приїзду для спілкування з дитиною, ОСОБА_3 висловила погрозу та категорично заперечувала проти їх спілкування. Він має підстави вважати, що позивач має на меті вивіз дитини в Росію на постійне проживання. Він не бажає, щоб його син проживав за межами України, бо вони є громадянами України та син має проживати разом з ним.

Представник відповідача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 15 лютого 2016 року (а.с.70) в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначила, що ОСОБА_3 має намір назавжди вивезти ОСОБА_4 на окуповану територію, у зв'язку з чим будь-якими способами намагається отримати такий дозвіл. Вважає, що таке бажання позивача - це навмисні дії, очевидним наслідком яких є перебування малолітньої дитини в небезпечних для здоров'я та життя умовах.

Представник третьої особи відділу опіки та піклування та усиновлення у смт.Олександрівка Олександрівського району Донецької області у судове засідання, незважаючи на належне повідомлення судом, не прибув. На адресу суду було подано письмові клопотання про проведення розгляду справи за відсутності представника третьої особи та прийняття рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини.( а.с.17;130).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести розгляд справи по суті за відсутності осіб, що не з'явилися.

Вислухавши пояснення відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України) установив наступне.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 10 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Амвросіївського районного управління юстиції у Донецькій області, батьками ОСОБА_8 є: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.7).

Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2, виданого 29 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Олександрівського районного управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 29 серпня 2015 року, прізвище дружини - ОСОБА_5 (а.с.8).

З ухвали Апеляційного суду Донецької області від 21 липня 2015 року вбачається, що рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 29 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на дитину залишено без змін (а.с.10).

Судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з матір'ю - позивачем по справі.

Відповідно до довідки від 19 березня 2015 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_4 зареєстровані за адресою - АДРЕСА_2, фактично мешкають - АДРЕСА_1 (а.с.6)

Відповідно до довідки Олександрівської селищної ради Олександрівського району №02-27/122 від 17 лютого 2016 року, ОСОБА_1 протягом 2015 року не звертався до опікунської ради Олександрівської селищної ради з питання виховання свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 (а.с.131).

Згідно Акту Олександрівської селищної ради Олександрівського району від 02 квітня 2016 року, ОСОБА_1 не з'явився на зустріч з сином, призначену органом опіки та піклування на 09 березня 2016 року (а.с.132).

Як вбачається з розрахунку розміру заборгованості по аліментам з ОСОБА_1, загальна заборгованість станом на 01 червня 2016 року складає - 7 550,68 грн. (а.с.133).

З відповіді Первинної медико-санітарної допомоги Олександрівської районної ради №01-09/20 від 12 січня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_1 - батько ОСОБА_4 не звертався до сімейного лікаря ОРЦПМСД з приводу стану здоров'я хлопчика (а.с.138).

Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Олександрівської селищної ради від 19 серпня 2016 року, ОСОБА_1 надано згоду на тимчасове призупинення спілкування з його неповнолітнім сином ОСОБА_4, у зв'язку з тим, що він подав таке прохання, яке обґрунтував моральним напруженням зі сторони матері неповнолітнього, її чоловіка, сусідів при їх зустрічах з сином (а.с.141).

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Крім цього, ст.3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно абз.2 частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.

Згідно до п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено,що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою виїзду за межі України з малолітньою дитиною позивач зазначила необхідність відвідувати родичів, які знаходяться на тимчасово окупованій території, а саме у м.Амвросіївка Донецької області та оздоровлення неповнолітнього в АР Крим, де проживає її дядько.

Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю».

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання.

Відповідно до положення ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

З точки зору ст.1 СК України, одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітнього сина визначене з позивачем, то цей обов'язок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Проте, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Так, позивачем не наведено правових підстав надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька не позбавленого батьківських прав, аж до досягнення дитиною 16-річного віку.

Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення.

Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею повноліття та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Крім того, позивачем не визначено, на підставі чого та на який термін або протягом якого проміжку часу передбачається виїзд дитини, тобто саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька з вказівкою періоду, на який необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, з визначенням при цьому конкретного часу та місця перебування.

Виходячи з того, що під час розгляду спору між батьками дитини щодо її виїзду за кордон підлягають дослідженню вимоги позивача щодо надання дозволу з врахуванням місця виїзду, мети виїзду, часу виїзду, то з цією метою суд повинен вимагати надання відповідних документів, а при задоволенні позову - зазначати ці обставини виїзду в резолютивній частині рішення.

Посилання позивача в обґрунтування задоволення поданого позову на те, що відповідач долею дитини не цікавиться, дитина хворіє, а саме тому потребує лікування в Криму, а також те, що існує нагальна потреба у спілкуванні малолітнього з його дідусем та бабусею - на знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Так, судом встановлено, що в провадженні судів різних інстанцій перебувають чисельні цивільні справи, пов'язані з реалізацією прав та обов'язків батьків малолтнього ОСОБА_4, сторонами яких є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 При цьому сторони беруть активну участь у розгляді справ, доводять наявність своїх батьківських прав і обов'язків. Звертає на себе увагу суду позиція батька дитини, ОСОБА_1, який категорично проти виїзду дитини за кордон, побоюється втратити з нею зв'язок, хвилюється за спільне майбутнє себе та своєї дитини. Викладене, в своїй сукупності, на думку суду, має свідчити про те, що ОСОБА_1 щиро цікавиться долею своєї дитини, не байдужий до її долі, а тому доводи позивача, щодо нехтування батьком дитини, суд вважає недоведеними.

Також позивачем не надано суду доказів, що дитина хворіє на будь-яке важке або хронічне захворювання, або доказів того, що вона потребує певного профільного лікування в якомусь конкретному санаторії АРК України, і що рівноцінна заміна такого лікування не може бути надана в інших багаточисельних санаторіях України.

Крім того, суд повністю погоджується з доводами відповідача в тій частині, що бабуся та дідусь дитини, з боку матері, мають можливість самостійно приїхати до дитини та поспілкуватися з нею. Позивачем не спростовані доводи відповідача, що вони не є інвалідами, є працездатними, здоровими та перешкод для відвідування дитини не мають.

Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вмотивовану і обґрунтовану відсутність згоди батька дитини на вивіз сина, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Слід зазначити і те, що таке рішення не позбавляє позивача права заявляти вимоги про надання дозволу за рішенням суду на виїзд дитини за кордон із наведенням обґрунтування такого виїзду та зазначенням конкретного проміжку часу виїзду.

На обґрунтування своїх вимог щодо надання дозволу на виготовлення дитині проїзного документу для виїзду за кордон, без згоди батька позивач послалась на Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231, які визначали, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється по одному з наступних документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, в який, згідно Правил, записано дитину, яка прямує в його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил було передбачено, що оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду. Однак, дана Постанова втратила чинність з 01 квітня 2015 року на підставі постанови КМУ від 26 листопада 2014 р. № 682 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Інших правових підстав для задоволення позову в цій частині позивачем не наведено, а тому позов і в цій частині задоволенню також не підлягає.

Відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України, судові витрати компенсації не підлягають у зв'язку з відмовою судом в задоволенні позову.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.141, 155, 157 ст. 141 Сімейного Кодексу України, ст.313 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Олександрівської селищної ради Донецької області, про надання дозволу на виїзд дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку на тимчасово окуповану територію України без згоди та супроводу другого з батьків - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано, а у разі її подання - після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не скасовано судом апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено «25» листопада 2016 року.

Суддя

Слов'янського міськрайонного суду Н.О. Чемодурова