Справа № 139/1001/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

24 листопада 2016 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої - судді Тучинської Н.В.

з участю:

позивача ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Пилипчук В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Мурованокуриловецький відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про зняття арешту, -

ВСТАНОВИВ:

При зверненні до нотаріальної контори для посвідчення цивільного правочину, позивач дізнався, що постановою державного виконавця від 22 вересня 2005 року на все його майно накладено арешт. Зазначену постанову державним виконавцем, з метою забезпечення позову, було винесено під час виконання ухвали судді Мурованокуриловецького районного суду у цивільній справі № 2-8/2006 за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення боргу. Ухвалою суду від 12 січня 2006 року визнано і затверджено мирову угоду, провадження у справі закрито, однак заходи забезпечення позову не знято.

Оскільки, на даний час жодних виконавчих проваджень відносно позивача на виконанні у Мурованокуриловецькому районному відділі державної виконавчої служби немає, а накладений арешт порушує його права та інтереси щодо розпорядження майном, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом та просить зняти арешт із всього нерухомого майна, що належить йому на праві власності.

Позивач у судовому засіданні повністю підтримав заявлений ним позов з підстав, викладених у ньому. Суду пояснив, що із 06 вересня 2005 року у провадженні Мурованокуриловецького районного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення боргу. 12 січня 2006 року суд закрив провадження, визнавши мирову угоду між сторонами. При зверненні у серпні 2015 року до нотаріальної контори для посвідчення цивільного правочину, йому стало відомо, що 22 вересня 2005 року постановою державного виконавця АА № 609234 накладено арешт на все його майно. На даний час відносно нього відсутні будь-які виконавчі провадження, а наявний арешт порушує його права щодо розпорядження належним йому майном. Просив задоволити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час і місце судового розгляду (а.с. 26).

Представник третьої особи - Мурованокуриловецького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області - Гевко О.М. 23 листопада 2016 року подала до канцелярії суду заяву (а.с. 28), у якій просила розгляд заяви ОСОБА_1 здійснювати у їх відсутності. Крім того, зазначила, що станом на 23 листопада 2016 року не виявлено виконавчих проваджень відносно ОСОБА_1 Відсутні також відомості, по якому виконавчому документу у 2005 році було накладено арешт на майно ОСОБА_1 Відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах ДВС, всі завершені виконавчі провадження по 2011 рік включно знищені.

Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що, з урахуванням положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та актів міжнародного права, позовна вимога ОСОБА_1 підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканості самого майна власника. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні.

Судом встановлено, що із 06 вересня 2005 року у провадженні Мурованокуриловецького районного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу (а.с. 17). 12 січня 2006 року суд закрив провадження, визнавши мирову угоду між сторонами (а.с. 6). Ухвала набрала чинності 12 січня 2006 року. Як стверджує позивач у судовому засіданні, з метою забезпечення позову було накладено арешт на майно відповідача (ОСОБА_1).

Ймовірно, для виконання ухвали судді про забезпечення позову, постановою державного виконавця ВДВС Мурованокуриловецького районного управління юстиції серії АА № 609234 від 22 вересня 2005 року було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 7-8).

Про існування арешту позивач дізнався лише в серпні 2015 року. Про таке стверджує дата витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 7-8).

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо провадження у справі закрито, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Позивач у судовому засіданні довів, що накладеним арештом порушується його право приватної власності, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному об'ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Також судом встановлено, що ОСОБА_1 не має будь-яких боргових зобов'язань у Мурованокуриловецькому районному відділі ДВС, боржником не являється, а тому відсутнє розумне пояснення наявності арешту на всьому належному йому нерухомому майні.

При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікована Указом Президії Верховної Ради Української PCP N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7 і 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 року у справі № 6-1120цс15.

Таким чином, обраний позивачем спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності та жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши всі обставини справи, перевіривши їх доказами, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 50, 60 ЗУ "Про виконавче провадження", ст. 319, 321 ЦК України, ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української PCP N 2148-VIII від 19.10.73 року, ст. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 6, 8, 10, 57-64, 154, 179, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити. Зняти арешт зі всього нерухомого майна, що належить ОСОБА_1, накладений постановою державного виконавця Мурованокуриловецького районного управління юстиції серії АА № 609234 від 22 вересня 2005 року на підставі ухвали судді у цивільній справі № 2-8/2006.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Мурованокуриловецький районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: _____________