АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/4300/15-ц Номер провадження 22-ц/786/859/16Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М. Доповідач ап. інст. Карнаух П. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді Карнауха П.М.

суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.

секретаря Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" на рішення Лубенського районного суду Полтавської області від 27 січня 2016 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення збитків.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Лубенського районного суду Полтавської області від 27 січня 2016 року в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення збитків, - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «Райз-Максимко» з підстав неповного з'ясування обставин, що мають істотне значення для справи, незастосування місцевим судом норм матеріального права, які підлягали застосуванню, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в березні 2014 р. до них звернулася ОСОБА_2 з попередженням про намір самостійного обробітку належної їй земельної ділянки. Також з цього ж приводу до підприємства звернувся представник ОСОБА_2 та її онук ОСОБА_3

На час звернення відповідачів, ПрАТ «Райз-Максимко» здійснило комплекс робіт з внесення добрив та оброблення належної відповідачці земельної ділянки, у зв'язку з чим ОСОБА_3 було запропоновано для обробітку рівноцінну земельну ділянку, на що останній погодився та засіяв її соняшником.

Враховуючи досягнуту усну домовленість щодо заміни земельної ділянки на рівноцінну, відсутність заперечень з боку відповідачів, восени 2014 року підприємством на полі були виконані роботи з внесення добрив, підготовки ґрунту та проведено посів озимих.

На час виконання цих робіт засіяний ОСОБА_3 соняшник не був обмолочений, відповідачі не заявляли вимог щодо відмови від обробітку наданої рівноцінної земельної ділянки та повернення до обробітку власної земельної ділянки. Таку вимогу ОСОБА_2 заявила в січні 2015 року після того, як підприємство виконало всі роботи з внесення добрив, підготовки ґрунту та посіву озимих.

Також зазначає, що в запереченні проти позову ОСОБА_2 стверджувала про те, що восени 2014 року передискувала земельну ділянку та посіяла пшеницю. Проте в заяві від 16.01.2015 року вона підтверджує, що спірна земельна ділянка була оброблена і засіяна прАТ «Райз-Максимко».

Оскільки надану земельну ділянку ОСОБА_3 у 2015 році не обробляв, а здійснив обмолот пшениці, яку засіяв позивач, вважають, що самовільним обмолотом пшениці підприємству нанесені збитки в сумі 83520,00 грн., які на підставі ст. 22, 1166 ЦКУ підлягають стягненню з відповідачів на їх користь.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як установлено місцевим судом, вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, що в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 набула у власність земельну ділянку розміром 3,48 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Хорошківської сільської ради Лубенського району Полтавської області, та належала померлій відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, виданого Лубенською РДА 14 липня 2003 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 194 (а.с.18, 19, 53, 54).

Вказана земельна ділянка знаходиться на території Хорошківської сільської ради Лубенського району Полтавської області та межує з земельними ділянками, які відповідно до розпорядження голови Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області від 11.01.2014 року № 24 орендуються ПАТ «Райз-Максимко» (а.с. 57).

Після отримання у власність даної земельної ділянки, з метою її використання у власних потребах у березні 2014 року за замовленням ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_6 було виготовлено технічну документацію з землеустрою щодо встановлення меж вказаної земельної ділянки в натурі (на місцевості) та згідно акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 06 березня 2014 року в присутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, у тому числі ПрАТ «Райз-Максимко», закріплені в натурі межі земельної ділянки межовими знаками (а.с.58-82).

12.03.2014 року ОСОБА_2 надіслала на адресу позивача попередження, в якому повідомила про намір використання земельної ділянки у власних потребах (а.с. 22).

Судом першої інстанції також встановлено та не заперечувалося відповідачем ОСОБА_3, що в березні 2014 року між ним та ПрАТ «Райз-Максимко» було досягнуто усної домовленості про оброблення позивачем належної ОСОБА_2 земельної ділянки до кінця сезону, тобто до збирання урожаю в вересні 2014 року.

Відповідач ОСОБА_3 зазначив, що після цього жодних усних домовленостей між ними досягнуто не було, оскільки ОСОБА_2 мала намір використовувати спірну земельну ділянку у власних потребах.

Окрім того відповідач ОСОБА_3 зазначив, і це не заперечувалося позивачем ПрАТ «Райз-Максимко», що з жовтня 2014 року по липень 2015 року спірну земельну ділянку одночасно обробляли як позивач, так і відповідач.

При цьому кожен з них вважав, що використовує земельну ділянку на законній правовій підставі.

16.01.2015 року на адресу ПрАТ «Райз-Максимко» ОСОБА_2 направила заяву, в якій повідомляла про незаконну діяльність позивача по знищенню межових знаків її земельної ділянки та використанню спірної земельної ділянки восени 2014 року (а.с.21).

Також судом встановлено, що в липні 2015 року відповідачами було зібрано урожай зі спірної земельної ділянки.

11.08.2015 року від позивача до чергової частини Лубенського МВ надійшла заява за фактом крадіжки зерна.

Відповідно до висновку дільничного інспектора СДІМ Лубенського МВ від 14.08.2015 року це звернення не містить ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, а тому сторонам запропоновано звернутися до суду для вирішення спору в судовому порядку (а.с.23-24).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки земельна ділянка належить ОСОБА_2 на праві власності, вона в силу закону має право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд.

Також суд взяв до уваги те, що позивачем не доведено обставин щодо усної домовленості з відповідачем ОСОБА_3 про використання спірної земельної ділянки на період з жовтня 2014 року по липень 2015 року; а також ту обставину, що ОСОБА_3 не є власником вказаної земельної ділянки та відсутність доказів про те, що ОСОБА_3 мав повноваження на укладення угод з приводу земельної ділянки від імені ОСОБА_2

Окрім того, місцевий суд взяв до уваги ту обставину, що між сторонами не було укладено договір оренди належної відповідачці земельної ділянки у відповідності до норм чинного законодавства, а наданий позивачем розрахунок збитків не є переконливим.

Такі висновки відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, як повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

У письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (п. п.2,4 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

За приписами ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння та користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та інших видів діяльності.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі".

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди, зареєстрованим відповідно до закону (ч. 5 ст. 126 ЗК України).

Частиною 2 ст. 125 ЗК України передбачено, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Згідно ст. 14 ЗУ «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі, а за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Окрім того, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі - Закон) встановлені організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Згідно ст. 13 цього Закону, нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Відповідно до ст. 14 зазначеного Закону, у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву.

Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Окрім цього, ст. 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним Кодексом України чи іншими законами України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України)..

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між ПрАТ «Райз-Максимко» та ОСОБА_2, чи її уповноваженим представником укладалися будь-які договори щодо користування позивачем ПрАТ «Райз-Максимко» у період з жовтня 2014 року по липень 2015 року належною ОСОБА_2 на праві власності земельною ділянкою, яку вона отримала в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 та право власності на яку оформлено за нею 03.03.2014 р.

Посилання ПрАТ «Райз-Максимко» на усну домовленість з онуком відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який діяв від її імені, щодо користування спірною земельною ділянкою у період з жовтня 2014 року по липень 2015 року, належними та допустимими доказами також не підтверджено. Даний факт відповідачі заперечили. Доказів щодо наявності належним чином посвідчених повноважень відповідача ОСОБА_3 на укладення від імені ОСОБА_2 будь-яких договорів з приводу користування ПрАТ «Райз-Максимко» належною їй на праві власності земельною ділянкою у період з жовтня 2014 року по липень 2015 року позивачем не надано.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1)втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробла або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

З урахуванням встановлених по справі обставин, наданих доказів та системного аналізу правових норм, що регулюють правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність в діях відповідачів складу цивільного правопорушення та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи позивача в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу, здебільшого дублюють викладені в позові обставини, яким надана належна правова оцінка в рішенні суду першої інстанції.

Посилання позивача зокрема на розбіжності в запереченнях ОСОБА_2 (а.с. 47-52) та її заяві від 16.01.2015 року (а.с.56) щодо оброблення земельної ділянки та здійснення посіву, не беруться до уваги колегії суддів з огляду на те, що, як вказувалося вище, судом першої інстанції при розгляді справи встановлено і не заперечувалося позивачем ПрАТ «Райз-Максимко», що з жовтня 2014 року та по липень 2015 року належну ОСОБА_2 земельну ділянку обробляли як позивач, так і відповідач, вважаючи при цьому, що кожен використовує земельну ділянку на законних правових підставах.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" відхилити.

Рішення Лубенського районного суду Полтавської області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

ГОЛОВУЮЧИЙ /підпис/ П.М. Карнаух

СУДДІ: /підпис/ Т.О.Кривчун

/підпис/ О.В.Чумак

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області П.М.Карнаух