У х в а л а

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 лютого 2015 року,

встановила:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договорами позики на загальну суму 11 тис. грн та судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_2 зверталась до нього з проханням позичити грошові кошти у борг у зв'язку з скрутним матеріальним становищем. Вказував, що 30 січня 2012 року та 21 березня 2013 року він перерахував на рахунок ОСОБА_2 5 тис. грн та 6 тис. грн відповідно, що підтверджується квитанціями. Відповідач зобов'язалась повернути отримані нею кошти до 1 травня 2014 року, проте до цього часу борг не повернула.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 18 лютого 2015 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 тис. грн позики.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що між сторонами був укладений договір позики, умови якого відповідач не виконала. При цьому суд послався, як на доказ, на розписку від 20 квітня 2013 року (а.с. 23).

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що ОСОБА_1 30 січня 2012 року та 21 березня 2013 року перерахував на рахунок ОСОБА_2 5 тис. грн та 6 тис. грн відповідно, що підтверджується квитанціями.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції, при розгляді справи було прийнято та досліджено новий доказ - розписку, подану позивачем, і яка не була не була надана суду першої інстанції.

Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 316 ЦПК України, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не з'ясував, чи є розписка належним доказом у справі, чи дійсно її підписано відповідачем, не роз'яснив сторонам про можливість проведення судової почеркознавчої експертизи, а тому судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

За таких підстав, судом апеляційної інстанції була порушення норма процесуального права, зокрема ст. 303 ЦПК України, щодо доказів по справі.

Висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено в силу ст. 60 ЦПК України.

Згідно з правилами ст. 74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик, які разом із розпискою надсилаються поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною. Особи, які беруть участь у справі, можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь - кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи у суді апеляційної інстанції проведено з порушенням наведених вимог закону, без участі відповідача ОСОБА_2 й за відсутності даних про те, що її у встановленому законом порядку було повідомлено про час і місце розгляду справи, що позбавило останню можливості надати пояснення щодо обставин, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, апеляційним судом були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 лютого 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик