Провадження №2-о/760/168/16
Справа 760/4697/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року Суддя Солом'янського районного суду м. Києва Усатова І.А., розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану про встановлення факту родинних відносин, -

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулась до суду з заявою про встановлення факту народження її сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в місті Києві.

Так, відповідно до ч.1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

В ч. 2 ст. 234 ЦПК України наведений вичерпний перелік справ які можуть бути розглянуті в порядку окремого провадження, серед яких і встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В свою чергу ч. 1 ст. 256 ЦПК України містить перелік справ про встановлення факту, які розглядає суд, а саме:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Подана заява не відповідає вимогам ст.. 258 ЦПК України, що полягає у наступному.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;

2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3) докази, що підтверджують факт.

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до статей 255,271 Цивільного Процесуального Кодексу України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки,тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Важливе значення має вимога про обов'язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують факт, та навести докази його існування.

Встановлення судом певного факту в порядку непозовного провадження можливо лише тоді, коли це не призведе до виникнення спору про право, тобто коли цей факт не торкнеться прав інших осіб.

Проте, заявником не зазначено мети встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Відповідно до частини 4 ст.235 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника та заінтересованих осіб.

Так, заявником в заяві зазначено, що відділом реєстрації актів громадянського стану Шосткінського міськвиконкому Сумської області при реєстрації народження, місцем народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, було записано місто Шостка Cумської області, без врахування медичного свідоцтва про народження Київського пологового будинку № 3. Однак, в той же час, надає висновок № 60 відділу реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 02.06.2009, яким було відмовлено в зміні місця народження дитини, а саме: «м. Шостка Сумська область, України» на «м. Київ, держава Україна» в актовому записі про народження № 424 від 08 вересня 2000 року, складеному відділом реєстрації актів громадянського стану Шосткінського міськвиконкому Сумської області.

Однак, в заяві зазначає, лише заінтересовану особу: відділ реєстрації актів громадянського стану Шосткінського міськвиконкому Сумської області, в той час, як до матеріалів заяви додає відмову у внесені змін до актового запису відділу реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві.

Таким чином, заявницею не чітко визначено коло заінтересованих осіб, на права та інтереси яких може вплинути прийнятте рішення у даній справі.

За таких обставин, заявнику необхідно визначитися з колом всіх осіб, які мають бути залучені до участі в розгляді даної справи, зазначити їх ім`я, адресу місця проживання, індекс, номер засобів зв'язку, надати для них копію заяви з копіями всіх доданих до заяви документів, відповідно до кількості зацікавлених осіб.

Суддя акцентує увагу заявниці, що в прохальній частині заяви, вона просить лише зобов'язати відділ реєстрації актів цивільного стану внести зміни у свідоцтво про народження, але не зазначає який саме відділ реєстрації актів цивільного стану необхідно зобов'язати, в який саме актовий запис необхідно внести зміни, та що саме.

Оскільки, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду заявницею не визначені ні суть вимог, ні їх правові підстави, то наявність зазначених недоліків позбавляє суддю можливості з'ясувати предмет спору та межі доказування.

Тому, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних зв'язків, то зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі про, що також зазначено і в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року.

Так вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ЦПК. Якщо в заявіне зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ё ЦПК постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Дотримання вимог статті 119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки позову і долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду.

Окрім того, позовна заява не відповідає вимогам ч.5 ст. 119 ЦПК України, оскільки позивачкою не надано документ, що підтверджує сплату судового збору в належному розмірі, що вбачається з наступного.

Так, відповідно до п. 4 ч.1 ст.4 «Про судовий збір» за подання заяви у справах окремого провадження судовий збір сплачується за ставкою - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Законом "Про Державний бюджет України на 2016 рік" установлено на 2016 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривні.

Таким чином, на час подання заявницею заяви, судовий збір становив 275,60 грн., але заявницею сплачено судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Отже, заявнику необхідно у відповідності до вимог ЗУ «Про судовий збір» з урахуванням предмету поданої позовної заяви доплатити судовий збір у розмірі 32,00 грн. та надати докази на підтвердження оплати в оригіналі.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Суддя акцентує увагу позивача на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обов'язковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору, не буде поданий у строк, установлений судом, - визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві або залишення заяви без розгляду.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

За таких обставин, керуючись ст. 119-121 ЦПК України, суддя -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану про встановлення факту родинних відносин - залишити без руху, надавши строк для усунення недоліків, який не може перевищувати трьох днів з дня отримання ухвали.

Недоліки заяви мають бути усунуті шляхом подання окремої вмотивованої заяви з врахуванням викладених в даній ухвалі недоліків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: