АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

18 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В., Стрижеуса А.М.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики і звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.04.2015 року даний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики грошей від 27.11.2009 року, договорами про внесення до нього змін і доповнень від 22.05.2010 року та від 17.02.2011 року станом на 22.12.2014 року в сумі 8 216 259 грн. 93 коп.

В рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики грошей від 27.11.2009 року, договорами про внесення до нього змін і доповнень від 22.05.2010 року та від 17.02.2011 року на 22.12.2014 року в сумі 8 216 259 грн. 93 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 із застосуванням процедури згідно ст. 38 Закону України "Про іпотеку" шляхом надання ОСОБА_2 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на стадії оцінки майна на момент продажу.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

Передано предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в управління ОСОБА_2 на період до її реалізації.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 судові витрати з відповідачів по 2 939.40 грн. з кожної.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.08.2015 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процессуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, помилковість висновків суду. Зазначає, що судом безпідставно не ураховано положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відповідно до якого належна їй квартира не може бути відчужена без її на те згоди, а вона не може бути виселена з неї. Вважає, що суд у порушення ст. 61 Конституції України не звернув уваги на те що відбулося подвійне стягнення неустойки за порушення виконання зобов'язання, що є неприпустимим, на те, що у разі визначення договором, що погашення заборгованості відбуватимиться частинами, перебіг позовної давності починається стосовно кожної частини окремо, що нарахована пеня перевищує облікову ставку НБУ. Крім того, суд не зазначив початкову ціну продажу предмету іпотеки.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4, який є представником ОСОБА_1 за довіреністю, апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, подала письмові пояснення.

ОСОБА_2 двічі в судові засідання не з'явився. Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 74, ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала його повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з доведеності позову та наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 8 216 259. 93 грн. у рахунок повернення позики та пені за договором позики, а також виселення відповідачки з указаної квартири без надання іншого жилого приміщення з наданням позивачу права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його розсуд.

Проте колегія суддів з такими висновками суду у повній мірі погодитися не може.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 27.11.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність 38 940,00 доларів США, які зобов'язалася повернути в порядку та строки на умовах п. 1 договору, а саме: по 1 000, 00 доларів США не пізніше 27 числа кожного місяця в період з моменту укладення договору по 27.04.2010 року і 33 940,00 доларів США в термін до 27.05.2010 року. Договір сторонами укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально приватним нотаріусом КМНО Анохіною В. М., записано у реєстрі за реєстровим № 1057.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 її зобов'язань за договором позики, між ОСОБА_1 та позивачем в цей же день - 27.11.2009 року був укладений договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13.05.1993 року на товарній будівельно-топливній біржі "Українська біржа" за реєстраційним № 3/0974-980, зареєстрованому в КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації" 13.05.1993 року в реєстровій книзі за № 95. Згідно відомостей у довідці-характеристиці бюро технічної інвентаризації, вартість квартири становить 17 653, 98 грн. У п. 7 договору про задоволення вимог іпотекодержателя сторони оцінили предмет іпотеки в суму 311 130,00 грн.

22.05.2010 року позивач діючи через свого представника ОСОБА_6 додатково позичив ОСОБА_3 26 000,00 доларів США, про що між ними було укладено і нотаріально посвідчений договір про внесення до договору позики грошей змін та доповнень, згідно яких сума позичених відповідачем ОСОБА_3 коштів була збільшена до 44 940,00 доларів США, які вона зобов'язалась повернути частинами до 27.11.2010 року.

22.05.2010 року між позивачем в особі його представника та ОСОБА_3 був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27.11.2009 року, яким сума забезпеченого цим договором зобов'язання за договором позики грошей також була збільшена до 44 940,00 доларів США.

17.02.2011 року позивач ще додатково позичив відповідачці 11 760,00 доларів США, про що між нею та представником позивача було укладено і нотаріально посвідчено договір про внесення до договору позики грошей змін і доповнень, згідно яких сума позичених коштів була збільшена до 56 700,00 доларів США, які вона зобов'язалась повернути частинами в наступному порядку: 12 500,00 доларів США не пізніше 18.02.2011 року, по 850,00 доларів США не пізніше 27 числа кожного місяця в період з 27.03.2011 по 27.01.2012 року та здійснити остаточне повернення позики в сумі 34 850,00 доларів США в термін до 27.02.2012 року.

17.02.2011 року між позивачем в особі його представника та ОСОБА_1 був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 27.11.2009 року, яким суму забезпеченого цим договором зобов'язання за договором позики грошей було збільшено до 56 700,00 доларів США.

У встановлений сторонами строк ОСОБА_3 грошові кошти повернула лише частково, у зв'язку із чим станом на 22.12.2014 року в неї утворилася заборгованість у розмірі 64 194 дол.США, що за курсом НБУ на час звернення з позовом до суду дорівнює 1 012 298.94 грн. з яких: 43 000 дол. США - основна заборгованість за договором позики; 17 452,00 долари США - проценти за користування грошима; 3 742 дол. США - три проценти річних від простроченої суми боргу та відповідно до положень п.4 Договору позики - пеня у розмірі 6 775 000 грн., виходячи з прострочення виконання зобов'язання на 1 355 днів по 5000 грн. за кожен день прострочення.

Відповідачка неправильність поданого позивачем розрахунку заборгованості не доводила і свого розрахунку не надала, тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги розрахунок заборгованості поданий позивачем.

Доказів, які б спростовували визначений судом розмір заборгованості відповідачки перед позивачем матеріали справи не містять, не подано таких й до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки відповідач не повернула борг у повному обсязі,суд підставно стягнув з неї заборгованість за позикою та штрафні санкції, передбачені укладеними між сторонами договорами.

Розмір пені визначено відповідно до умов договору позики який в установленому законом порядку сторонами не оспорювався та недійсним не визнавався.

До того ж із заявою про застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України відповідачка не зверталася і наявність інших обставин, які мають істотне значення не доводила.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку".

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Оскільки виконання зобов'язань позичальниці було забезпечено іпотекою належної ОСОБА_1 квартири, позивач мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості.

Разом із цим, звертаючись із даним позовом ОСОБА_2 не зазначив, а суд не встановив та не перевірив належними доказами, як ціну предмета іпотеки, так і наявність постійного жилого приміщення, що надається особі, яку виселяють.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15 і в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

За таких обставин, позовні вимоги про виселення ОСОБА_1 з квартири, яка є предметом іпотеки, не можуть бути задоволені, тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає обґрунтованими.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд першої інстанції при ухваленні судового рішення вказані вимоги не урахував, не зазначив складові загального розміру заборгованості та початкову ціну предмету іпотеки. Усунути це під час апеляційного провадження не виявилося можливим.

Тому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та надання ОСОБА_2 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його розсуд, підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позову в цій частині.

В інший частині рішення суду колегія суддів залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314, 316, 317ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та надання ОСОБА_2 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його розсуд скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В інший частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/1311/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2128/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Антипова Л.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.