У Х В А Л А

28 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2014 року та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_6 до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про визнання незаконним та скасування рішення ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування його реєстрації,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2014 року, позов задоволено: визнано незаконним та скасовано рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 лютого 2006 року про передачу у власність ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0790 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 13 червня 2007 року на ім'я ОСОБА_7, а також скасовано державну реєстрацію вказаного державного акта, визнано недійсним договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, укладений 24 жовтня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, скасовано його реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно й скасовано реєстрацію права власності від 24 жовтня 2013 року за № 3050510.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2014 року залишено без змін.

11 березня 2016 року до Верховного Суду України звернулася ОСОБА_4, від імені якої діє представник ОСОБА_5, із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2014 року та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 215, 216 та 388 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявник надав рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року та ухвали цього ж суду від 24 грудня 2015 року й 10 лютого 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2014 року й залишаючи ці судові рішення без змін, суд касаційної інстанції погодився з їхніми висновками, що власницею спірної земельної ділянки з 1998 року є позивачка, вказана ділянка не вилучалась у неї у передбаченому законом порядку, тому рішення ради від 25 лютого 2006 року, на підставі якого ця земельна ділянка була передана у власність відповідачу ОСОБА_7 та виданий державний акт, є незаконними й підлягають скасуванню. Крім того, підлягає визнанню недійсним і договір купівлі-продажу від 24 жовтня 2013 року, оскільки на підставі цього договору відчужено земельну ділянку, яка з 1998 року належить позивачу, право власності на яку продавець ОСОБА_7 отримав на підставі незаконного рішення ради і яка повністю накладається на земельну ділянку позивача, при цьому доказів іншого місця розташування земельної ділянки ОСОБА_4 суду не надано.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 грудня 2015 року зазначив, що належним способом захисту порушеного права власності в спірних правовідносинах є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення індикаційного позову, тому вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна задоволенню не підлягають.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 24 грудня 2015 року та 10 лютого 2016 року погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які встановивши, що належним способом захисту порушених прав позивачів є витребування майна від нинішніх їхніх володільців шляхом пред'явлення віндикаційного позову, відмовили в задоволенні позовів про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

У наданих для порівняння судових рішеннях та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, від імені якої діє представник ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_6 до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про визнання незаконним та скасування рішення ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування його реєстрації за заявою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2014 року та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко