Категорія: 27 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В. ,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_4, Служба у справах дітей Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось в суд із зазначеним позовом. Покликалось на ті обставини, що 06 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит на суму 18000 доларів США на строк до 06 серпня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,50% річних.

На забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, в той же день, між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_1, було укладено і нотаріально посвідчено договір іпотеки. Відповідно до умов цього договору, в іпотеку банку було передано приватизовану іпотекодавцями квартиру загальною площею 32,1 кв.м., що знаходиться по вул. Щусєва, 20а/307 в м. Луцьку, Волинської області.

Крім того позивач зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25 травня 2012 року із ПАТ «Сведбанк», до нього перейшло право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами, сторонами яких відповідно були - боржник ОСОБА_4 та іпотекодавці ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_1

Оскільки боржник ОСОБА_4 порушив зобовязання за кредитним договором, унаслідок чого станом на 31 серпня 2015 року утворилась заборгованість на суму 160382 грн. 93 коп., то позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на це майно та покласти на відповідачів судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2016 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0201/0808/88-113 від 06.08.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4, звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру № 307, загальною площею 32,1 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м., яка знаходиться в м. Луцьку по вул. Щусєва, 20а, Волинської області, і належить відповідачам ОСОБА_5, ОСОБА_2 ОСОБА_1, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» у власність вказаного предмета іпотеки та визнання за банком права власності на нього з початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії виконавчих дій. Вирішено питання розподілу судових витрат, шляхом стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_2 ОСОБА_1 в дохід держави по 534 грн. 61 коп. судового збору з кожного.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить його скасувати як незаконне і необґрунтоване, прийняте судом першої інстанції з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки боржник за кредитним договором ОСОБА_4 належним чином не виконує умов кредитного договору, допустив заборгованість зі сплати поточних платежів, то вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на іпотечне майно цілком підставні і підлягають задоволенню.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 06 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступник якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 0201/0808/88-113, за умовами якого позичальник отримав в банку кредит для споживчих цілей в сумі 18000 доларів США зі сплатою 12,50% річних на строк до 06 серпня 2018 року (а.с.4-6).

В цей же день, на забезпечення виконання зобов'язань за вищезаначеним договором, між кредитором та відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_6, і ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір. Відповідно до умов якого в іпотеку банку передавалось нерухоме майно - двокімнатна квартира, загальною площею 32,1 кв.м. по вул. Щусєва, 20а/307, у м. Луцьку Волинської області, яка належить іпотекодавцям на праві власності і набута ними шляхом приватизації житла (а.с. 9-11).

Згідно п. 10.3 іпотечного договору іпотекодавець має право у разі невиконання позичальником умов основного зобовязання та/або іпотекодавцями умов цього договору звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі включаючи суму кредиту та будь-яке збільшення цієї суми відповідно до умов основного зобовязання, проценти за користування кредитом, пеню та інші платежі і санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобовязання, і також всі витрати, повязані із зверненням стягнення на предмет іпотеки, в тому числі з вчиненням виконавчого напису його реалізацію та вартість послуг незалежного експерта субєкта оціночної діяльності.

В п. п. 12.1; 12.2; 12.3 вищезазначеного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя для задоволення його вимог застосовуються способи стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке викладене в п. 12.3.1 та 12.3.2 цього договору.

Згідно наявного і не спростованого позивачем висновку оцінювача про вартість обєкта оцінки, вартість іпотечного майна на час розгляду спору судом першої інстанції становить 471043 грн. (а. с. 142).

25 травня 2012 року уклавши між собою відповідний договір купівлі-продажу прав вимоги, ПАТ «Сведбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами укладеними з боржником ОСОБА_4 та іпотекодавцями ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 (а.с.26-30).

Також встановлено, що оскільки позичальник ОСОБА_4 неналежним чином виконував взяті на себе кредитні зобовязання, то рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.12.2015 року за позовом ПАТ «Дельта Банк» до нього та ОСОБА_1 в користь банку стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 160382 грн. 93 коп. (а.с. 121-122).

З приєднаних до матеріалів справи квитанцій, наданих відповідачами, вбачається, що на час ухвалення оскаржуваного рішення боржником ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості було сплачено 20000 грн. і загальна сума боргу становила 140382 грн. 93 коп. (160382,93 - 20000) (а.с. 164).

Крім того згідно квитанцій, наданих відповідачами під час апеляційного розгляду справи, слідує, що сума кредитної заборгованості ОСОБА_4 була погашена ще на 70000 грн. (а.с. 222).

Отже наведені обставини дають підстави зробити висновок про те, що вартість іпотечного майна квартири, яка належить іншим особам відмінним від боржника, і на яке просить звернути стягнення позивач ПАТ «Дельта Банк», більш як у пять разів перевищує суму кредитної заборгованості, яка погашається боржником ОСОБА_4

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 39 цього Закону суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в у п. 41 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Враховуючи наведені обставини, а саме загальну суму заборгованості позичальника, яка в кілька разів є меншою від вартості іпотечного майна,систематичне погашення ним боргу за рішенням суду та приймаючи до уваги зазначені норми матеріального права, колегія суддів вважає, що залишок суми заборгованості за кредитним договором та вартість іпотечного майна є неспівмірними, порушення ж кредитного зобовязання боржником ОСОБА_4 не завдає збитків іпотеко держателю і не змінює обсягу його прав, а тому відсутні підстави для звернення стягнення на іпотечне майно відповідачів.

Крім того варто зазначити, що згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересу судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 цього Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачається лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз статей 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, враховуючи наведені норми матеріального закону, а також положення, укладеного між сторонами спору іпотечного договору щодо можливості переходу права власності на іпотечне майно від іпотекодавця до іпотекодержателя, у випадку порушення кредитних зобовязань боржником, у позасудовому порядку, можна зробити висновок про те, що звернувши стягнення на предмет іпотеки саме шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване рішення суду, згідно вимог п. 4 ч. 1. ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2016 року в даній справі скасувати.

В позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: