АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Новак А.В.
Справа №752/1066/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

ШебуєвоїВ.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, про витребування майна із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А

У січні 2016 року позивач звернулася в суд із позовом до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння.

У мотивування вимог посилалася на те, що 23 листопада 2015 року вона уклала Договір оренди житлового приміщення (квартири АДРЕСА_1) з власником даної квартири ОСОБА_5.

Відповідно до п. 2.1 Договору право орендаря на користування приміщенням (квартирою) виникає з дня підписання даного Договору, а саме, з «23» листопада 2015 року та діє до «23» грудня 2017 року.

Так, 18 січня 2016 року вона на правах орендаря намагалася потрапити до квартири, однак спірну квартиру неправомірно зайняла відповідач, яка її у приміщення не пустила.

ОСОБА_2 фактично володіє та проживає у квартирі АДРЕСА_1 без правової підстави, протиправно чинить перешкоди у здійсненні позивачем своїх прав на користування та володіння приміщенням.

У випадку коли особа (позивач) фактично не володіє майном, підлягає застосуванню саме ст. 387 ЦК України - витребування майна із чужого незаконного володіння (подання віндикаційного позову).

Отже, її права підлягають захисту через витребування у відповідача нерухомого майна шляхом виселення останньої з квартири.

З урахуванням наведеного просила суд витребувати в ОСОБА_2, шляхом виселення ОСОБА_2, нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року з у рахуванням ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року про виправлення описки позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено повністю.

Витребувано у ОСОБА_2, шляхом її виселення, квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1000 гривень судового збору.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що Договір оренди житлового приміщення (квартири) від 23.11.2015 року укладено безпосередньо між нерезидентом - ОСОБА_5 (власником квартири) та позивачем (орендарем) без залучення посередника - фізичної особи-підприємця або юридичної особи-резидента (уповноважених осіб), які б виконували функції такого нерезидента.

У матеріалах справи відсутні докази укладення Договору оренди спірної квартири через посередників (уповноважених осіб нерезидента - власника квартири), як того вимагають норми чинного законодавства.

Оскільки в Договорі оренди спірної квартири відсутні умови, які є необхідними для договорів оренди, що укладаються нерезидентами на території України, то в такому разі відсутні підстави вважати укладеним Договір оренди житлового приміщення (квартири) від 23.11.2015 року.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на неможливість одночасного пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння і про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення із займаного житлового приміщення.

Посилається, що виселення належить до правомочностей власника щодо розпорядження своїм майном. Проте, власником майна (третьою особою) самостійних вимог на предмет спору в суді заявлено не було.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №47598454 від 13.11.2015 року. (а.с. 9)

23 листопада 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено Договір оренди житлового приміщення (квартири). (а.с. 7-8)

Предметом даного Договору є квартира АДРЕСА_1 (п. 1.1 Договору).

За п. 2.1 Договору право орендаря на користування приміщенням виникає з дня підписання даного Договору, а саме, з 23 листопада 2015 року та діє до 23 грудня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право володіння.

Частина перша статті 397 ЦК України визначає, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом (ст. 398 ЦК України)

Згідно із ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положеньглави 29 цього Кодексу.

За змістом ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У п. 19, 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПКособа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Також слід зазначити, що віндикаційними позовами захищається правомочність володіння, що належить власникові або іншій особі, яка отримала право володіння річчю на законній підставі (у тому числі на підставі договору, який не визнано недійсним). Отже, віндикаційний позов може пред'явити власник, суб'єкт іншого речового права.

Як зазначалося вище, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено Договір оренди житлового приміщення (квартири), за яким ОСОБА_4 є орендарем квартири АДРЕСА_1.

Із наведеного вбачається, що за Договором оренди житлового приміщення (квартири) від 23.11.2015 року до ОСОБА_4 перейшло право володіння, а тому право останньої підлягає захисту шляхом витребування у ОСОБА_2 спірної квартири.

ОСОБА_2 не надала суду доказів правомірності володіння власністю ОСОБА_5, якою є спірна квартира.

Представник ОСОБА_4 пояснив, що ОСОБА_2 - родичка попереднього власника квартири. Поселилися в спірній квартирі при житті попереднього власника квартири, не погоджується на її звільнення після смерті попереднього власника та переходу права власності на цю квартиру до орендодавця ОСОБА_6 за заповітом.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував дійсні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4 про витребування квартири в ОСОБА_2

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 одночасно пред'явила до ОСОБА_2 позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення.

Чинним законодавством не передбачена можливість одночасного пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння).

Отже, рішення суду в частині виселення ОСОБА_2 з спірної квартири підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні даної позовної вимоги.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта, що Договір оренди житлового приміщення (квартири) від 23.11.2015 року є неукладеним, оскільки в такому договорі відсутні умови, які є необхідними для договорів оренди, що укладаються нерезидентами на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір оренди житлового приміщення (квартири) від 23.11.2015 року укладено у письмовій формі, що відповідає ст. 810 ЦК України.

У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Отже, нормами чинного законодавства не передбачено такого способу захисту права як визнання правочину неукладеним.

Крім того, ОСОБА_2 такий позов не заявлявся, а тому доводи представника ОСОБА_2 в цій частині не ґрунтуються на законі та є безпідставними.

Керуючись ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ст. 387, п. 1 ч. 1 ст. 395, ст. 396, ч. 1 ст. 397 ЦК України, ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року скасувати в частині задоволення позову повністю та в частині позовної вимоги про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, про витребування майна із чужого незаконного володіння шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 задовольнити частково.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволені позову до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду в частині витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та стягнення судового збору залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А.Шебуєва