25 січня 2016 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Лях М.Ю.,
при секретарі Остріченко М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» про стягнення остаточного розрахунку, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку та компенсації втрати частини доходу,
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити на підставах, викладених в позовній заяві, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
В судове засідання представник відповідача не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення судового розгляду до суду не надходили, за таких обставин, з огляду на те, що відповідач є юридичною особою, мав достатній час для підготовки та викладення по справі своїх доводів та заперечень, жодного разу до залу суду не зявився, проте судом був повідомлений належним чином та завчасно, зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якого, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, та з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ч. 1 ст.224 ЦПК України вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 04.03.1991 року працювала інженером-економістом, з 23.09.1992 року переведена бухгалтером І категорії, з 17.06.1996 року переведена провідним бухгалтером в Науково-дослідному інституті радіотехнічних вимірювань, з 01.06.1998 року переведена начальником бюро бухгалтерії, з 01.06.1999 року переведена начальником матеріального відділу бухгалтерії ВАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань». 30.06.2015 року позивач був звільнена із займаної посади у відповідності до п.1 ст. 36 КЗпП України.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не раніше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За таких обставин, суд вважає, що своїми діями відповідач порушив вимоги чинного законодавства України про працю, що призвело до порушення законних прав позивача на оплату праці, у звязку з чим суд приходить до висновку, що доводи позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з серпня 2014 року по червень 2015 року підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання стосовно виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення суду, суд виходить з наступного.
У відповідності до ст.117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»№13 від 24.12.1999року непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини 1 статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст.237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Матеріалами справи встановлено та не оспорюється сторонами, що кінцевий розрахунок з позивачем в день його звільнення не був проведений.
Відповідно до п.2 Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.
Відповідно абз. 3 п.8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року вбачається, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Тобто застосування середньоденної ставки, а також визначення норми робочого часу залежать від режиму роботи та обліку робочого часу, встановленого на підприємстві.
Згідно довідки ПАТ «АТ НДІРВ» № 174 від 21.09.2015 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 відповідно до розрахункових листів складає 208.04 грн.
Згідно наказу директора ПАТ «АТ НДІРВ» від 28.10.2013 року № 138 на підприємстві встановлений дводенний робочий тиждень на період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, визначено склад працівників, які працюють в режимі пятиденного робочого тижня для виконання робіт з щомісячним затвердженням списків в директора (Додаток №1 до цього наказу).
Згідно наказу директора ПАТ «АТ НДІРВ» від 27.10.2014 року № 121 на підприємстві встановлений дводенний робочий тиждень на період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року, визначено склад працівників, які працюють в режимі пятиденного робочого тижня для виконання робіт з щомісячним затвердженням списків в директора (Додаток №1 до цього наказу).
Разом з тим, суд не приймає доводи представника відповідача, що позивач ОСОБА_1 працювала у відповідача тільки в режимі дводенного робочого тижня, оскільки вказані доводи спростовуються розрахунковими листами за визначений період її працевлаштування, виданими бухгалтерією підприємства. Окрім цього, представником відповідача не надано до суду додатки № 1, 2, 3 до вищезазначених наказів, якими було встановлено неповні робочі тижні, в яких відсутня згода позивача на роботу на умовах неповного робочого тижня.
Вирішуючи питання про стягнення компенсації у звязку з затримкою заробітної плати суд приходить до наступного.
Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.
Положеннями статті 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.
Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.
За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням рішення.
Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд касаційної інстанції в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2014 року, яка надана як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права в подібних правовідносинах.
Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №1-18/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, визнано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

З урахуванням наведеного, суд погоджується з розрахунком проведеним позивачем щодо визначення розміру компенсації втрати частини за період затримки з 2014 року по 2015 року в розмірі 6849,05 грн., у звязку з чим вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Пунктом 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно від задоволеної частини позовних вимог. Виходячи з цього, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 559,75 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 43 Конституції України, ст. ст. 115, 116, 223 , 237-1 КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про оплату праці», 3, 10, 15, 16, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» про стягнення остаточного розрахунку, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку та компенсації втрати частини доходу задовольнити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» (місце знаходження: м. Харків, 61054, вул. Ак. Павлова, 271) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 61103, м. Харків, С. ГрицівціяАДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) остаточний розрахунок при звільненні у сумі 32898,64 грн., розрахунок при звільненні у сумі 16227,12 грн., компенсацію втрати частини доходу у звязку з порушенням строків виплати остаточного розрахунку при звільненні у сумі 6849,05 грн.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь держави судовий збір в розмірі 559,75 грн. на наступний рахунок: отримувач коштів: Управління державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова Харківської області, код отримувача: 37999675, банк отримувача: ГУДКСУ в Харківській обл., МФО: 851011, рахунок отримувача:0004, код класифікації доходів бюджету: 22030001, у призначенні платежу платником повинно бути вказано: слова "судовий збір", Київський районний суд м. Харкова код ЄДРПОУ суду: 37999675.

Вступна та резолютивна частина судового рішення виготовлена в нарадчій кімнаті та проголошена 25 січня 2016 року. Повний текст рішення суду виготовлено 01 лютого 2016 року.

Заочне рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через /Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Іншими особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Київського районного суду

м. Харкова М.Ю. Лях