Справа № 367/3806/16-ц Головуючий у І інстанції Карабаза Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/6151/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 29.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним та застосування наслідків його недійсності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним та застосування наслідків його недійсності. Заявлені вимоги мотивувала тим, що 05 серпня 2006 року уклала шлюб із ОСОБА_3, під час якого ними було побудовано житловий будинок по вул. Варшавська, 114-л у м. Ірпені Київської області. 27 липня 2013 року ОСОБА_3 продав без її згоди, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали в рівних частках їх спільний житловий будинок, того ж дня на відповідачів було оформлено право спільної часткової власності на даний обєкт нерухомості. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 27 липня 2013 року, реєстровий № 889, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого зареєстровано право спільної часткової власності, зобовязати ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повернути по ? частині житлового будинку ОСОБА_3

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 жовтня 2016 року в позові ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що при підписанні та посвідченні договору купівлі-продажу нерухомого майна згода одного з подружжя має бути подана нотаріусу в оригіналі, після чого нотаріус, перевіривши її, робить відмітку на правочині, з посиланням на реквізити відповідної заяви, або приєднує даний документ (оригінал поданої заяви про надання згоди, якщо б вона була надана) до примірника договору купівлі-продажу. Зазначені вимоги під час підписання та посвідчення договору виконані не були, про що свідчить те, що у правочині відсутнє посилання на заяву про надання згоди, до матеріалів нотаріальної справи не приєднано оригіналу заяви про надання згоди. Дані обставини підтверджуються визнанням відповідачем позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи позивачу ОСОБА_2 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що 24 грудня 2010 року позивач надала згоду на укладання її чоловіком ОСОБА_3 будь-яких правочинів, які б стосувалися розпорядження майном та грошовими коштами, що є їх спільною власністю, таким чином умови укладення договору були дотримані і підстави для визнання договору недійсним відсутні.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що згідно свідоцтва про шлюб серія І-ОК №027398 ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб 05 серпня 2006 року.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 липня 2013 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 купили в рівних частках, по 1/2 частині кожен, житловий будинок за №114-л по вул. Радянській у м. Ірпені Київської області, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 09, належний продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САК № 090707, виданого державним реєстратором реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції 26 липня 2013 року (а. с. 128).

Відповідно до тексту згоди на розпорядження спільним майном та грошовими коштами від 24 грудня 2010 року, ОСОБА_2 надала згоду на укладання її чоловіком ОСОБА_3, будь-яких правочинів, які б стосувалися розпорядження майном та грошовими коштами, що є їх спільною власністю. Зокрема ця згода поширюється на придбання, відчуження, заставу/іпотеку будь-яким із способів, передбачених чинним законодавством України будь-якого майна та/або грошових коштів, зокрема купівлі, міни, продажу, застави (передачі в іпотеку) нерухомого майна (квартир, будинків, офісів, земельних ділянок, їх частин тощо та будь-якого іншого нерухомого майна) та рухомого майна незалежно від того, де таке майно/грошові кошти знаходяться. При цьому вона заявила про свою згоду на те, щоб умови усіх правочинів, які будуть укладатися її чоловіком, визначалися ним самостійно без додаткового погодження цих питань з нею та вважає, що будь-які його дії спрямовані на розпорядження будь-яким майном/грошовими коштами, що є їх спільною сумісною власністю відповідають інтересам їхньої сімї, і укладання таких договорів відповідає їхньому спільному волевиявленню. Також в тексті заяви зазначено, що вона є чинною незалежно від часу який сплинув після її складання (приймати без будь-яких обмежень у часі) та дана заява зареєстрована в реєстрі за №6432 та посвідчена ОСОБА_8 нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу. Згода підписана ОСОБА_2 у її присутності, особу ОСОБА_2 встановлено, дієздатність її та факт реєстрації шлюбу перевірено (а. с. 129).

Згідно інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів станом на 27 липня 2013 року, тобто на дату укладення договору, згода ОСОБА_2 скасована не була (а. с. 130).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 60, 65 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно п. п. 4.2, 4.4, 4.5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на імя одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлюючого документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо. Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину.

Таким чином, аналізуючи наведені вимоги закону, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність нотаріальної згоди позивача на розпорядження майном її чоловіком ОСОБА_9

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що положення про зазначення в тексті договору про наявність згоди другого подружжя із посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення було закріплене п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, яка вже втратила чинність станом на день укладення спірного договору купівлі-продажу.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, а відтак відхиляються колегією суддів.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що згода одного з подружжя на відчуження спільного майна має бути подана нотаріусу в оригіналі, після чого нотаріус робить відмітку на правочині з посиланням на реквізити відповідної заяви, або приєднує даний документ до примірника договору купівлі-продажу, колегія суддів враховує, що позивач наводить дане положення без врахування його контексту.

Так, п. 4.5 Інструкції, яка закріплює порядок даних дій нотаріуса, передує п. 4.4, із якого вбачається, що посилання на реквізити певного документу або його приєднання до примірника правочину вчиняється нотаріусом у випадку відсутності згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлюючого документа, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що позивачем не наведено, яким чином відсутність оригіналу заяви про надання згоди або посилання на таку згоду в тексті договору купівлі-продажу порушує її права, враховуючи чинність згоди від 24 грудня 2010 року станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 27 липня 2013 року.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо визнання позову відповідачем ОСОБА_3, оскільки останнє може свідчити зокрема про втрату ним інтересу щодо укладення договору купівлі-продажу і саме по собі як не підтверджує, так і не спростовує правомірності правочину.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, отже судом першої інстанції законно та обґрунтовано відмовлено їй в задоволенні позову.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О

ОСОБА_10