У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Гриня Костянтина Андрійовича - на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У лютого 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування вимог банк посилався на те, що відповідно до умов укладеного договору від 02 червня 2006 року № FNH4KP95322654 ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 2 886 грн зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08 % на рік, кінцевий термін повернення - 04 червня 2007 року. Зобов'язання за указаним кредитним договором забезпечено договором поруки від 20 жовтня 2010 року № 167. ОСОБА_6 порушив умови укладеного договору, у зв'язку з чим станом на 25 жовтня 2013 року у нього виникла заборгованість у розмірі 48 526 грн 54 коп., а саме: 2 886 грн - заборгованість за кредитом; 14 706 грн 68 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 28 146 грн 88 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 500 грн - штраф (фіксована частина); 2 286 грн 98 коп. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на вказані обставини, банк просив стягнути на свою користь з ОСОБА_6 заборгованість за указаним кредитним договором 38 526 грн 54 коп.; з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_6 солідарно 10 000 грн; з ОСОБА_6 витрати на правову допомогу у розмірі 3 200 грн, а також судові витрати.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Гринь К.А. - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами встановлено, що 02 червня 2006 року на підставі заяви позичальника ОСОБА_6 № FNH4KP95322654 між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 як позичальником укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 2 886 грн зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08 % на рік, кінцевий термін повернення - 04 червня 2007 року. Погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, з 21 по 28 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 274 грн 90 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Рострочка») (Стандарт) (далі - Умови).

Відповідно до п. 6.1 Умов у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1,25 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 грн.

Згідно з п. 6.3 Умов при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми заборгованості.

Строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Станом на 25 жовтня 2013 року у ОСОБА_6 виникла заборгованість у розмірі 48 526 грн 54 коп., а саме: 2 886 грн - заборгованість за кредитом; 14 706 грн 68 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 28 146 грн 88 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 500 грн - штраф (фіксована частина); 2 286 грн 98 коп. - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_6, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 256, 257, 258, 261, 267 ЦК України та виходив з того, що банком пропущено позовну давність. Відмовляючи у задоволенні вимог до ПАТ «Акцент-Банк», суд першої інстанції керувався положеннями ст. 559 ЦК України та виходив з того, що порука припинилася, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що встановлення факту неповернення кредиту, строк давності якого минув, випливає з диспозиції Закону України «Про захист прав споживачів», і ці обставини встановлювалися судом першої інстанції не для застосування пропуску позовної давності до спірних правовідносин, а для встановлення факту порушення позивачем вимог п. 7 ч. 13 ст. 11 вказаного Закону. При цьому судом зазначено, що дії, які заборонено законом в позасудовому порядку, не можуть бути реалізовані в судовому порядку, тобто не можна використовувати судовий порядок для захисту прав кредитодавця, які він втратив в позасудовому порядку відповідно до вимог наведеного Закону.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Вирішуючи спір та вважаючи, що позивачем пропущено позовну давність, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України не врахували, що під час розгляду спору про стягнення заборгованості за кредитним договором в судовому порядку позовна давність може бути застосована лише за заявою сторони у спорі з підстав, передбачених главою 19 розділу V ЦК України, а положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту.

Таким чином, у справі, рішення в якій переглядаються, судами неправильно застосовано ст. 257 ЦК України та п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим не реалізоване кредитодавцем право на стягнення із боржника заборгованості за кредитним договором в позасудовому порядку не може бути перешкодою для захисту його порушених прав в судовому порядку, оскільки такі його права визначені ст. 3 ЦПК України, а наведені положення Закону України «Про захист прав споживачів» лише вказують на те, що кредитор позбавлений права вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у позасудовому порядку, і у зв'язку із цим його право на задоволення вимог в судовому порядку не може бути обмежене чи/або припинене.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Як роз'яснено в абзаці 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 вказаної постанови роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-745цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Українимає враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по суті спору,залишив поза увагою те, що позов про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором пред'явлено ПАТ КБ «ПриватБанк», яке є юридичною особою, до поручителя - юридичної особи ПАТ «Акцент-Банк», і такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільної юрисдикції.

Таким чином, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині вимог, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції.

Наведені порушення судами норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 119, 121, 179, 304 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, за таких обставин оскаржувані рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - ГриняКостянтина Андрійовича -задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова