Справа № 352/1249/15-ц
Провадження № 22-ц/779/335/2016
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що йому на праві власності належить домоволодіння в АДРЕСА_1 Рішенням Тисменицького районного суду від 03.02.2015 року шлюб між ним та ОСОБА_3 розірвано. З червня 2014 року вони припинили ведення спільного господарства, відповідач перейшла проживати до своєї матері. Син ОСОБА_4 не проживає в будинку з часу одруження - червня 2013 року. Оскільки відповідачі не проживають в будинку понад один рік без поважної причини, з цих підстав просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в ньому.

Рішенням Тисменицького районного суду від 17 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що

втратили право на користування житловим приміщенням у АДРЕСА_1

На вказане рішення ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. При вирішенні спору судом не враховано вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України як спеціальну норму закону, що передбачає збереження за членами сім'ї власника права на користування житлом у випадку їх відсутності понад один рік з поважної причини. Однак, ніхто із них не залишав спірне приміщення понад один рік. Їх періодична відсутність в будинку була зумовлена неправомірною поведінкою позивача, з приводу чого вони неодноразово зверталися до правоохоронних органів. В той же час інтересу до житла вони не втратили, там знаходяться їхні особисті речі. Також відсутність матері частково зумовлена необхідністю виїзду за кордон на роботу для здійснення його лікування та утримання сестри. В той же час, позивач не представив суду будь-яких доказів щодо їх відсутності в будинку понад один рік, в зв'язку із чим його позовні вимоги є недоведеними.

З цих підстав просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, а також представник ОСОБА_5 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі будучи членами сім'ї позивача, не проживають у спірному будинку понад один рік без поважних причин, зокрема ОСОБА_4 - з червня 2013 року, а ОСОБА_3 - з серпня 2014 року. А тому враховуючи положення ч.2 ст. 405 ЦК України втратили право користування житловим приміщенням в ньому.

Колегія суддів не може погодитися повністю з таким висновком місцевого суду, оскільки він не ґрунтується на нормах матеріального права та не узгоджується з матеріалами справи виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Як вбачається із матеріалів справи на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 січня 2001 року ОСОБА_2 є власником домоволодіння по АДРЕСА_1, Тисменицького району (а.с.3).

Встановлено, що, крім позивача, у домоволодінні також зареєстровані відповідачі у справі ОСОБА_3 (колишня дружина), ОСОБА_4 (син), а також дочка ОСОБА_7 та мати ОСОБА_8 (а.с.5).

Як передбачено ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Оскільки відповідачі зареєстровані та проживали у спірному домоволодінні як члени сім'ї позивача, тому саме з посиланням на норми ст. 405 ЦК України ним обрано спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до положень ч. 3 ст.10, ч. 2 ст.59, ст. 60 ЦПК України ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 зазначав, що відповідачі у спірному домоволодінні не проживають понад один рік без поважних причин, витрат по його утриманню не здійснюють. Зокрема, син ОСОБА_4 з червня 2013 року після одруження перейшов проживати до своєї дружини в с. Старі Кривотули, дружина з червня 2014 року проживає у своєї матері в с. Чорнолізці Тисменицького району.

При цьому на підтвердження своїх позовних вимог позивач посилався на рішення Тисменицького районного суду від 3 лютого 2015 року та просив допитати свідків.

Разом з тим, як видно зі змісту цього рішення в ньому відсутня вказівка на встановлені судом обставини щодо непроживання ОСОБА_3 в спірному будинку саме з червня 2014 року. Натомість, будучи допитані в якості свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ствердили про те, що колишня дружина позивача не проживає в спірному будинку з серпня 2014 року.

Встановивши обставини щодо непроживання ОСОБА_3 в спірному будинку саме з серпня 2014 року суд разом з тим не звернув увагу, що з позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 18 червня 2015 року. А отже, станом на цей час не закінчився річний термін, протягом якого за змістом ст. 405 ЦК за членом сім'ї власника зберігається право на користування житловим приміщенням незалежно від причин відсутності.

Відтак, позов до ОСОБА_3 є безпідставним.

Відповідно в цій частині рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_3

Що стосується позовних вимог до ОСОБА_4, то колегія суддів виходить з наступного.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_4 вказував на поважні причини відсутності його в спірному будинку з червня 2013 року, що зумовлено негативною поведінкою батька. При цьому посилався на письмові докази, зокрема матеріали перевірки за його зверненнями до органів міліції (а.с.31,32,33).

Перевіряючи ці доводи апелянта колегією суддів було витребувано матеріали перевірки заяв ОСОБА_4 №1734 від 03.07.2014 року, №2473 від 06.07.2015 року, №2553 від 11.07.2015 року по факту вчинення неправомірних дій батьком ОСОБА_2

Однак, як вбачається із матеріалів перевірки ЄО №1734/1421 від 03.07.2014 року такі не містять відомостей по суті спору. Як пояснив сам заявник конфлікту між ним та батьком

не було, а виклик працівників міліції ним проведено виключно з метою їх інформування.

Що стосується матеріалів перевірки заяв №2473 від 06.07.2015 року, №2553 від 11.07.2015 року (відмовні матеріали №1953, №1957), то такі з достовірністю не підтверджують обставини, на які посилався відповідач. Крім того, такі звернення ініційовані відповідачем після подання до суду позовної заяви.

Не містять фактичних даних, на підставі яких можливе встановлення обставин, що обґрунтовували заперечення відповідача, також і пояснення свідків.

Відтак, враховуючи вищенаведене, доказів поважності причин непроживання ОСОБА_4 у спірному будинку понад один рік не встановлено.

Колегія суддів, вважає, що в цій частині позову суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в судовому засіданні не спростовано належними та допустимими доказами доведеність позовних вимог та відсутність відповідача ОСОБА_4 у спірному будинку понад один рік без поважних причин.

Оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 не спростовують, рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 17 грудня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський