УХВАЛА

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3, заінтересовані особи: відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Київська міська рада, про визнання постанови головного державного виконавця неправомірною за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаною скаргою, посилаючись на те, що ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 у справі за його позовом до Київської міської ради про визнання права власності на спадщину. На той час право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 березня 2014 року.

18 лютого 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за вказаною ухвалою було відкрито виконавче провадження. Постановою державного виконавця від 19 лютого 2015 року накладено арешт на вказану квартиру та подано заяву про державну реєстрацію прав та обтяжень. 4 березня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав обтяжень речових прав на нерухоме майно у зв'язку з тим, що заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем.

21 вересня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року про арешт вищезазначеної квартири у зв'язку із фактичним виконанням згідно з виконавчим документом на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник зазначав, що у державного виконавця не було законних підстав виносити оскаржувану постанову, оскільки станом на 25 вересня 2015 року відомості про державну реєстрацію обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні.

З урахуванням зазначеного, заявник просив визнати неправомірною постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 21 вересня 2015 року про закінчення виконавчого провадження та зобов'язати державного виконавця відновити виконавче провадження та виконати ухвалу суду про забезпечення позову.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року, у задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що державним виконавцем в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», було вжито всі заходи щодо виконання судового рішення,а відмова у реєстрації обтяження була винесена державним реєстратором.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 у справі за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради про визнання права власності на спадщину. На той час право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 березня 2014 року.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18 лютого 2015 року було відкрито виконавче провадження з виконання ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19 лютого 2015 року було накладено арешт на вказану квартиру і подано заяву про державну реєстрацію прав та обтяжень.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 4 березня 2015 року відмовлено у державній реєстрації прав обтяжень речових прав на нерухоме майно в зв'язку з тим, що заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 21 вересня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року про арешт вищезазначеної квартири закінчено у зв'язку із фактичним виконанням згідно з виконавчим документом на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

У п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз'яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 вказаного Закону), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 7 ст. 12 вказаного Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом: одержувати безоплатну від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах; звертатися до суду з поданням про розшук боржника − фізичної особи чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника − фізичної особи; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; здійснювати інші повноваження, передбачені Законом.

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін має право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Отже, якщо державний виконавець у певний момент виконання судового рішення дійде висновку про те, що виконання рішення суду є неможливим, він має виконати вимоги ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315, 383 ЦПК України зазначених вимог закону не врахував, доводів ОСОБА_3 щодо недотримання державним виконавцем норм чинного законодавства не перевірив, дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, залишивши судове рішення невиконаним.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик