Справа № 739/1092/16-ц
Провадження № 2/739/257/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"16" вересня 2016 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря - Лукаш Н.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Воробївське-агро» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Воробївське-агро» (далі відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7 331 грн. 94 коп. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 грн 00 коп.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що у період з 18 вересня 2014 року до 10 лютого 2016 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді диспетчера відділу по контролю за роботою МТП. Після звільнення за згодою сторін 10 лютого 2016 року йому не було виплачено заробітну плату за січень 2016 року у розмірі 3 352 грн. 39 коп. та за лютий 2016 року у розмірі 1 726 грн. 64 коп., хоча 10 лютого 2016 року він працював. В кінці лютого 2016 року йому було випллачено частину заборгованої заробітної плати у розмірі 3 352 грн. 39 коп., а 30 березня 2016 року виплачену решту заборгованості у розмірі 1 726 грн. 64 коп. У звязку з викладеним позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7 331 грн. 94 коп. Також внаслідок невиплати заробітної плати йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, спричинених наявною заборгованістю, оскільки заробітна плата була його єдиними джерелом для існування і він був змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Розмір заподіяної моральної шкоди оцінює у 1 000 грн.

Представником відповідача на позов подано заперечення з яких вбачається, що позовні вимоги ним визнаються частково, зокрема позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на думку представника відповідача підлягають задоволенню у розмірі 3 665 грн. 97 коп., вказана позиція мотивована тим, що позивачем не правильно здійснено відповідні розрахунки, а позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди вважає безпідставими оскільки доказів на підтвердження даної вимоги позивачем на думку представника відповідача суду не надано.

У судове засіданні позивач не зявився, при цьому подав клопотання про розгляд справи без його участі в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити повністю.

Представник відповідача до суду не зявився, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. При цьому подав клопотання про відкладення судового розгляду, яке мотивує неможливістю своєї явки до суду, при цьому жодних причин неможливості зявитися у судове засіданні не зазначив і доказів на підтвердження свого клопотання не подав. При цьому як вбачається з матеріалів справи таке клопотання заявлено відповідачем повторно. Враховуючи необгрунтованість заявленого представником відповідача клопотання про відкладення судового розгляду, зважаючи на те, що визначені законодавством строки розгляду даної справи спливають 19 вересня 2016 року і подальше відкладення судового розгляду призведе до необгрунтованого його затягування, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута без участі представника відповідача та позивача, на підставі наявних у справі доказів, з постановленням заочного рішення.

У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, 18 вересня 2014 року позивач був прийнятий відповідачем на роботу, на посаду диспетчера відділу по контролю за роботою МТП, з якої він, на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), звільнений за згодою сторін 10 лютого 2016 року (а.с. 8-10).

На день звільнення у відповідача перед позивачем виникла заборгованість із заробітної плати за січень 2016 року у розмірі 3 352 грн. 39 коп. та за лютий 2016 року у розмірі 1 726 грн. 64 коп., що підтверджується розрахунком належних до виплати сум від 21 червня 2016 року та випискою по картковому рахунку позивача від 30 квітня 2016 року, відповідно до якої заборгованість по заробітній платі за січень 2016 року була виплачена позивачу 26 лютого 2016 року, а за лютий 2016 року 30 березня 2016 року (а.с. 11, 15-16).

Як з позову, так і з заперечень на позов вбачається, що сторонами у справі не оспорюються факт роботи позивача в день звільнення, а також існування у відповідача перед позивачем заборгованості по виплаті заробітної плати, її розміру і період існування заборгованості, а тому вказані обставини в силу положень частини першої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) не підлягають доказуванню.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

З викладеного вище висновується, що відповідач, який в день звільнення позивача не здійснив виплату останньому заборгованої заробітної плати, порушив вимоги законодавства щодо своєчасної виплати нарахованої заробітної плати. З досліджених судом доказів вбачається, що заборгованість по заробітній платі була повністю виплачена відповідачем позивачу 30 березня 2016 року (а.с. 15-16).

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, що підтверджується розрахунком належних до виплати сум та випискою по картковому рахунку позивача (а.с. 11, 15-16), і розмір такої заборгованості сторонами не оспорюється, а доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку що відповідач зобовязаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 11 лютого 2016 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 29 березня 2016 року, тобто по день що передує виплаті заборгованості.

Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

На підставі зазначеного нормативного акту, враховуючи, що середньоденна заробітна плата позивача за фактично відпрацьовані протягом двох останніх повних місяців робочі дні становить 222 грн. 18 коп., що підтверджується довідкою про його доходи (а.с. 12) та не оспорюється сторонами, а кількість робочих днів у період з 11 лютого до 29 березня 2016 року становила 33 робочих дня, суд приходить до висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу за вказаний період, становить 7 331 грн. 94 коп. (222 грн. 18 коп. х 33 дні). З цих підстав суд відкидає як необгрунтовані доводи представника відповідача про те, що середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу, має становити 3 665 грн. 97 коп.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7 331 грн. 94 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 грн., завданої порушенням законних прав позивача, суд виходить з того, що порядок відшкодування такої шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя.

З розяснень, які містяться у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) вбачається, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як встановлено судом, заборгованість у відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати існувала у період з 11 лютого до 30 березня 2016 року. Факт наявності вказаної заборгованості перед позивачем свідчить, що останній був позбавленим можливості використовувати зароблену заробітну плату для проживання, що в свою чергу певною мірою порушило його благополуччя, позбавило його можливості повноцінно підтримувати нормальні життєві звязки та змусило застосовувати додаткові зусилля для покращення свого матеріального добробуту.

За таких обставин, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем компенсація моральної шкоди, оцінена у 1 000 грн. 00 коп., є необґрунтованою, при цьому достатньою компенсацією моральної шкоди, заподіяної позивачу невиплатою заробітної плати, буде компенсація у розмірі 300 грн. 00 коп. Відповідно позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позовні вимоги про стягнення з середнього заробітку підлягають задоволенню повністю у розмірі 7 331 грн. 94 коп., а про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково у розмірі 300 грн. 00 коп., при цьому позивачем за поданання позову сплачено судовий збір у розмірі 551 грнн. 20 коп., суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 504 грн. 89 коп. (7 631 грн. 94 коп. х 551 грн. 20 коп. / 8 331 грн. 94 коп.).

На підставі викладеного, керуючись статтею 21 Закону України «Про оплату праці», статтями 47, 115, 116, 117, 237-1 Кодексу законів про працю України, статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226, 294, 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Воробївське-агро» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Воробївське-агро», ідентифікаційний код юридичної особи 34653904, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 11 лютого 2016 року до 29 березня 2016 року в розмірі 7 331 (сім тисяч триста тридцять одна) гривня 94 копійки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Воробївське-агро» на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди 300 (триста) гривень 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Воробївське-агро» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 504 (пятсот чотири) гривні 89 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте Новгород-Сіверським районним судом Чернігівської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана ним до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення. У випадку залишення ухвалою суду заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене відповідачем у загальному порядку в десятиденний строк з дня винесення судом відповідної ухвали.

Особи, які брали участь у справі, можуть оскаржити заочне рішення до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення заочного рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення заочного рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.

Суддя В.В. Чепурко