У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційними скаргами сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що згідно з наказомдиректора від 13 грудня 2013 року № 98к вона прийнята на роботу оператором машинного доїння корів у сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Україна» (далі -СТОВ «Україна»). За час роботи на неї не було накладено жодного стягнення, проте незважаючи на це, вона почала відчувати упереджене ставленнядо неї з боку керівництва. Так, 23 березня 2015 року, перебуваючи на робочому місці, їй було надано для ознайомлення наказ директора СТОВ «Україна» від 20 березня 2015 року № 13к про звільнення її з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин покладених на неї обов'язків.

З наказу вбачалося, що підставою звільнення є ряд наказів про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, зокрема: наказ від 6 травня 2014 року № 23к; наказ від 24 грудня 2014 року № 64к; наказ від 16 лютого 2015 року № 9к, якими їй було оголошено догани за неналежне виконання посадових обов'язків, про які вона не знала й була ознайомлена з ними 1 квітня 2015 року.

Вважала своє звільнення незаконним, таким що порушує її трудові права, проведене з порушенням вимог трудового законодавства та порядку звільнення. Також відповідачем порушено вимоги ст. 43 КЗпП України, оскільки не було отримано попередньої згоди виборного органу - первинної профспілкової організації, на її звільнення з роботи.

Ураховуючи викладене,ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати незаконними та скасувати накази директора СТОВ «Україна» від 16 лютого 2015 року № 9к про оголошення їй догани за порушення трудової дисципліни, від 20 березня 2015 року№ 13к про звільнення її з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України; поновити її на роботі в СТОВ «Україна» на посаді оператора машинного доїння; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 1 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ директора СТОВ «Україна» від 16 лютого 2015 року № 9к про оголошення догани, наказ директора СТОВ «Україна» від 20 березня 2015 року № 13к про звільнення оператора машинного доїння ОСОБА_3 Поновлено ОСОБА_3 на роботі у СТОВ «Україна» на посаді оператора машинного доїння з 21 березня 2015 року. Стягнуто зі СТОВ «Україна» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 березня 2015 року до 17 березня 2016 року в розмірі 8 392 грн 32 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі СТОВ «Україна» просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду змінити, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 березня 2015 року до винесення судом рішення з урахуванням довідки Пенсійного фонду України про нараховану їй заробітну плату, витрати на проведення почеркознавчої експертизи в розмірі 2 250 грн 24 коп.; рішення в частині поновлення на роботі викласти в такій редакції: «зобов'язати відповідача поновити на роботі…»; у решті - рішення суду залишити без змін.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем три рази протягом року допущено невиконання та неналежне виконання трудових обов'язків, ці порушення були протиправними та винними, мали систематичний характер, за попередні порушення трудової дисципліни до працівника застосовувались заходи дисциплінарного стягнення з додержанням порядку їх застосування, при вчиненні нового проступку відповідачем було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, були з'ясовані обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Крім того, перевіркою було встановлено, що саме ОСОБА_3 в кінці лютого 2015 року побила корову, що призвело до її захворювання та здачі на м'ясокомбінат, а тому за наявності трьох порушень трудової дисципліни протягом року, відповідачем було прийняте відповідне рішення про її звільнення, яке відбулось з дотриманням роботодавцем вимог трудового законодавства.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов ОСОБА_3, виходив із того, що роботодавцем не виконано вимоги ст. 149 КЗпП України, зокрема не відібрано у ОСОБА_3 письмових пояснень з приводу вчиненого нею проступку, що виключило можливість врахування роботодавцем обставин, за яких його було вчинено і, як наслідок, доцільність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, оголошеної оспорюваним наказом. При цьому відповідачем не доведено факт жорстокого побиття позивачем корови.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що згідно з наказом директора СТОВ «Україна» від 13 грудня 2013 року № 98к ОСОБА_3 прийнята на роботу на посаду оператора машинного доїння.

Наказом директора СТОВ «Україна» від 6 травня 2014 року № 23к ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання обов'язків та оголошено догану.

Наказом директора СТОВ «Україна» від 24 грудня 2014 року № 64к ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за невиконання роботи по догляду за тваринами та оголошено догану.

Наказом директора СТОВ «Україна»від 16 лютого 2015 року № 9к ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за те, що вона 31 січня 2015 року пішла раніше з робочого місця та 11 лютого 2015 року не вийшла у вечірній час подоїти корову після розтелу, за що їй було оголошено догану.

Наказом директора СТОВ «Україна» від 20 березня 2015 року № 13к ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання своїх обов'язків та розпорядку робочого дня.

Крім того, як зазначено в наказі від 20 березня 2015 року № 13к, у кінці лютого 2015 року ОСОБА_3 жорстоко побила корову № 1954, внаслідок чого у тваринивиникло запалення м'язів, лікування не дало результатів і тварина була здана на м'ясокомбінат.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Зокрема, у справі про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен з'ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв'язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Судом установлено, що підставою для звільнення ОСОБА_3 з роботи стало застосування до неї стягнень за порушення трудової дисципліни та оголошення їй трьох доган, дві з яких за неналежне виконання трудових обов'язків, а одна за порушення трудової дисципліни.

Згідно зі ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Однак апеляційний суд доводи відповідача щодо ознайомлення ОСОБА_3 з обов'язками та умовами праці належним чином не перевірив та не врахував, що обов'язки оператора машинного доїння СТОВ «Україна» визначено робочою інструкцією, затвердженою 3 січня 2014 року директором товариства, з якими позивача було ознайомлено (а.с. 15 - 17 т. 1).

Також апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 була ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, тобто з умовами праці, про що є її підпис у особовій картці (а.с. 178 т. 1).

Разом з тим суди дійшли правильного висновку, що ОСОБА_3 знала про розпорядок робочого дня, оскільки сама пояснила в судовому засіданні, що пішла з роботи раніше на півгодини, за що наказом директора СТОВ «Україна» від 16 лютого 2015 року № 9к її притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Згідно з ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч. 3 ст. 149 КЗпП України).

Таким чином, метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з'ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поряд з іншими обставинами при обранні виду стягнення, а тому сам по собі факт неотримання власником або уповноваженим ним органом таких пояснень за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним.

Проте апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не врахував пояснювальну записку позивача від 16 лютого 2015 року (а.с. 50 т. 1), не надав їй належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про те, що відповідачем не доведено виконання вимог ст. 149 КЗпП України відносно відібрання у ОСОБА_3 письмових пояснень з приводу вчиненого нею проступку.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте апеляційний суд, взявши за доказ недоведеності факту побиття позивачем корови висновок лікаря ветеринарної медицини ОСОБА_4 від 6 листопада 2015 року, не врахував, що такий висновок не є допустимим доказом, оскільки ОСОБА_4 є приватним підприємцем, а не ветеринарним лікарем. При цьому апеляційний суд не надав належної правової оцінки показанням свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які особисто бачили як ОСОБА_3 била тварину.

Також згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядкомобчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу ІVПорядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-648цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Разом з тим апеляційний суд, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не врахував довідку з Пенсійного фонду України, відповідно до якої ОСОБА_3 було нараховано заробітну плату: у січні 2015 року в розмірі 1 862 грн 55 коп., у лютому 2015 року в розмірі 2 126 грн 22 коп., у березні 2015 року в розмірі 3 364 грн 81 коп., та помилково виходив із середньомісячної заробітної плати в розмірі 1 400 грн.

Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою вимогу позивача щодо відшкодування витрат на проведення почеркознавчої експертизи в розмірі 2 250 грн 24 коп. та не розглянув її.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з'ясувавналежним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не надавналежної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна» та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

В.А.Черненко

С.П.Штелик