У Х В А Л А

13 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 21 січня 2015 року та рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 17 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу Закарпатської області Юраш Наталії Іванівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и л а :

Рахівський районний суд Закарпатської області рішенням від 17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 січня 2015 року, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 липня 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилив, рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 17 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 21 січня 2015 року залишив без змін.

У липні 2016 року до Верховного Суду України звернулась ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 21 січня 2015 року та рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 17 листопада 2014 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 203, частини першої статті 229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи свої доводи заявниця послалась на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 липня 2016 року, а також постанови Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року, 3 лютого, 16 березня і 27 квітня 2016 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які дійшовши висновку про недоведеність позивачкою укладення спірного договору купівлі-продажу будинку й земельної ділянки з порушенням статті 203 ЦК України або статті 229 ЦК України, відмовили в задоволенні позову. Також судом зазначено про те, що відповідачі надали докази того, що позивачка при укладенні договору діяла свідомо та розуміла, який саме правочин вчиняє.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 4 липня 2016 року, наданій заявницею на підтвердження підстави для перегляду судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які визнали недійсним договір дарування квартири. При цьому суд виходив з того, що позивачка за станом здоров'я та внаслідок похилого віку потребувала допомоги і, укладаючи договір дарування помилялась щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважала цей договір - зобов'язанням з надання допомоги та догляду за нею.

У судовому рішенні, наданому заявницею на підтвердження підстави для перегляду, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У постановах від 2 грудня 2015 року (справа № 6-2087цс15), 3 лютого 2016 року (справа № 6-1364цс15), 16 березня 2016 року (справа № 6-93цс16), 27 квітня 2016 року (справа № 6-372цс16) Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин частина перша статті 229 та статті 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Висновок суду касаційної інстанції в ухвалі, яку просить переглянути заявниця, не суперечить правовому висновку викладеному у зазначеній постанові Верховного Суду України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, від імені якої діє представник ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу Закарпатської області Юраш Наталії Іванівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу за заявою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 21 січня 2015 року та рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 17 листопада 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема