Справа № 331/3399/15-ц
Номер провадження 2/404/646/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Бершадської О.В.

при секретарі - Домарецькому Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді справу за позовом «Класичного приватного університету» до ОСОБА_1 про визнання додаткової угоди до ОСОБА_2 недійсною та визнання ОСОБА_2 з працівником припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року позивач звернувся в суд із позовом, яким просить визнати Додаткову угоду до ОСОБА_2 з працівником №214 від 09.04.2008 року та договору від 04.04.2008 року недійсною з моменту її укладення, а саме- з 09.04.2008 року; визнати ОСОБА_2 з працівником №214 від 09.04.2008 року припиненим з 01.09.2008 року, в звязку з укладенням із ОСОБА_1 нового трудового договору, стягнути судові витрати.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що на початку квітня 2008 року до нього звернувся відповідач з пропозицією забезпечити набір іноземних громадян на навчання в університеті, вивести університет на міжнародний рівень та розширити міжнародні зв'язки з навчальними закладами зарубіжних країн. Для цього відповідачем було запропоновано підготувати (і в подальшому - реалізувати) бізнес-план (план заходів) до кінця квітня 2008 року з визначенням конкретних практичних кроків на шляху до цього. В свою чергу, в ході переговорів з відповідачем розглядалась можливість щодо підписання позивачем з ВАТ КБ „Надра" договорів поруки або переведення боргу (з попереднім внесенням відповідних змін в частині повноважень до Статуту позивача, адже повноваження укладати такі договори Статутом позивача не передбачені) за кредитним договором, який бажав оформити відповідач вже 04.04.2008 року для придбання квартири. І, оскільки, відповідач бажав отримати кредитні кошти вже 04.04.2008 року, а бізнес-план (план заходів) ще підготовлений не був, відповідач запропонував підписати, в якості декларації намірів, складену ним, додаткову угоду до майбутнього кредитного договору від 04.04.2008 року.

Виконання, обіцяних відповідачем, завдань передбачало наявність у нього відповідних повноважень, тому 04.04.2008 року з ним було укладено ОСОБА_2 з працівником № 214 про прийняття його на посаду проректора з міжнародної роботи, а також додаткову угоду до цього контракту та до майбутнього кредитного договору від 04.04.2008 року під назвою «Додаткова угода до ОСОБА_2 з працівником № 214 від 09.04.2008 року та договору від 04.04.2008 року», які неодноразово доопрацьовувалися відповідачем і остаточно були підписані в його редакції 09.04.2008 року.

З відповідачем було укладено строковий трудовий договір (контракт з працівником №214 від 09.04.2008 року), оскільки трудові відносини на невизначений строк на той час не могло бути встановлено з урахуванням інтересів відповідача, який на момент укладення контракту працював за основним місцем роботи в іншому закладі.

До кінця квітня місяця 2008 року обіцяний бізнес-план відповідачем підготовлений не був. В свою чергу, позивач не виступив поручителем за кредитним договором, який був укладений між відповідачем та ВАТ КБ «Надра» 22.04.2008 року, та жодних договорів з ВАТ КБ «Надра» із відповідачем не підписував. 31.07.2008 року відповідач після звільнення з попереднього місця роботи подав заяву про прийняття його до « Класичного приватного університету» на основне місце роботи на посаду проректора з міжнародних зв»язків , внаслідок чого 01.08.2008 року за угодою сторін з ним було укладено новий-трудовий договір на невизначений строк, про що видано наказ №227-к від 01.08.2008 року , який припинив , укладений 09.04.2008 року строковий трудовий договір(контракт) , що узгоджується із законом та контрактом. Так , в силу п.п. 1, 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін та підстави, передбачені контрактом. Згідно ч. 6.1 ОСОБА_2 з працівником № 214 від 09.04.2008 року, цей контракт припиняється: б) за згодою сторін; д) з інших підстав, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 24 КЗпП України, укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Виходячи з ч. 1 ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Бажання відповідача укласти новий трудовий договір на невизначений строк і перевестись на іншу посаду (з посади проректора з міжнародної роботи на посаду проректора з міжнародних зв'язків) до закінчення дії контракту є реалізацією його права на труд, і відбувається шляхом припинення дії одного трудового договору та початку дії іншого, що оформлено відповідним наказом.

Незважаючи на те, що контракт не містить такої умови припинення його дії як переведення працівника на іншу роботу (посаду), це випливає із загальних норм КЗпП України, якими не передбачено одночасне існування двох трудових договорів на одну особу (крім сумісництва).

01.09.2008 року відповідача було переведено на посаду проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків, про що видано Наказ № 273-к від 01.09.2008 року.

03.09.2012 року на підставі заяви відповідача від 29.08.2012 року, він був « переведений на посаду завідуючого кафедрою міжнародного права та правознавства (Наказ № 318-к від 03.09.2012 року). Після чого, 01.11.2013 року за заявою відповідача від 28.10.2013 року його було переведено на посаду професора кафедри конституційного, адміністративного та фінансового права (Наказ №410- к від 01.11.2013 року); а з 01.09.2014 року, на підставі заяви відповідача від 29.08.2014 року, було переведено на посаду професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права (Наказ № 285/1-к від 09.09.2014 року).

Перед відповідачем, як перед професором кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Інституту права імені ОСОБА_3 Класичного приватного університету, жодного обовязку, окрім оплати праці та забезпечення належних умов праці у позивача не існує.

08.04.2015 року на адресу «Класичного приватного університету» надійшла заява відповідача від 07.04.2015 року «про звільнення» (вх. № 957).

02.05.2015 року на адресу «Класичного приватного університету» надійшла заява відповідача від 31.04.2015 року «про звільнення» (вх. № 806).

В обох цих заявах відповідач просить звільнити його з посади проректора з міжнародних звязків, посилаючись на ОСОБА_2 з працівником № 214 від

09.04.2008 року і Додаткову угоду до ОСОБА_2 з працівником № 214 від

09.04.2008 року та договору від 04.04.2008 року, вимагаючи виконати зобовязання, передбачені в цій угоді, при тому, що на думку позивача ОСОБА_2 з працівником № 214 від 09.04.2008 року є припиненим з 01.09.2008 року у звязку з укладенням з відповідачем нового трудового договору, а Додаткова угода до ОСОБА_2 з працівником № 214 від 09.04.2008 року та договору від 04.04 2008 року є недійсною з моменту її укладення, а саме - з 09.04.2008 року.

Вказує, що ні Статутом «Класичного приватного університету», ні Законом України «Про вищу освіту», ні КЗпП України, ні іншими актами законодавства України, прийнятими відповідно до нього (в т.ч. Законом України «Про оплату праці»), не передбачено зобов'язання університету виконувати обов'язки працівника по поверненню кредиту та обов'язки працівника по поверненню відсотків за користування кредитом згідно кредитного договору між працівником та банком, а отже дані зобовязання, визначені в Додатковій угоді до ОСОБА_2 з працівником № 214 від 09.04.2008 року та договору від 04.04.2008 року є незаконними.

Крім того, в п. 3.1. Додаткової угоди до ОСОБА_2 з працівником № 21- від 09.04.2008 року та договору від 04.04.2008 року зазначено, що Університет протягом дії контракту з Працівником і цієї Додаткової угоди зобов'язується виконувати обов'язки Працівника по поверненню кредиту в розмірі 152000 доларів США протягом 10 років та обов'язки Працівника по поверненню відсотків за користування кредитом, тоді як за п. 6.1. Статуту «Класичного приватного університету», для забезпечення діяльності Університету за рахунок внеску Засновника створюється Статутний фонд у розмірі 6847033,00 (шість мільйонів вісімсот сорок сім тисяч тридцять три гривні 00 коп.) , а тому, в силу п. 5.4. Статуту «Класичного приватною університету», прийняття рішення про укладення договорів, угод на суму, що перевищує 5% (пять відсотків) від розміру Статутного фонду Університету відноситься до виключної компетенції Засновника Університету.

Рішення про укладення Додаткової угоди до ОСОБА_2 з працівником №214 від 09.04.2008 року та договору від 04.04.2008 року засновником не видавалось. Додаткову угоду до ОСОБА_2 з працівником № 214 від 09.04.2008 року та договору від 04.04.2008 року було підписано «Класичним приватним університетом» в особі ректора, при тому, що ні університет, ні ректор, на підставі Статуту «Класичного приватного університету» не мають таких повноважень. До того ж, законодавство України не передбачає можливість укладання додаткової угоди до контракту без укладання контракту та самостійного існування додаткової угоди до контракту без наявності укладеного контракту.

В судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити.

Відповідач позов не визнав, у його задоволенні просив відмовити, так як вважає його безпідставним та необґрунтованим. Разом з цим , просив стягнути із позивача понесені ним витрати , пов»язані із явкою до суду , а також витрати на правову допомогу .

Заслухавши пояснення представників позивача , відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог, з наступного.

Судом встановлено, що 9 квітня 2008 року між сторонами по справі укладено ОСОБА_2 з працівником № 214, який є строковим трудовим договором. Відповідно до умов контракту ОСОБА_1 зобов»язався виконувати роботу, визначену цим контрактом, а Класичний приватний університет зобов»язався виплачувати працівникові заробітну плату, забезпечити необхідні умови праці. При цьому , ОСОБА_1 приймається на посаду проректора з міжнародної роботи за кваліфікацією доктор юридичних наук, професор на строк з 9 квітня 2008 року по 9 квітня 2018 року ( а.с. 188-191).

9 квітня 2008 року між КПУ і ОСОБА_1 укладено також договір про сприяння останньому у набутті права власності на квартиру (а.с. 192-193).

Крім того, між сторонами було також укладено Додаткову угоду до контракту з працівником №214 від 09.04.2008 року та договору від 04.04.2008 року ( а.с. 194-195).

Позивач вказує на те, що Додаткова угода до контракту з працівником №214 від 09.04.2008 року та договору від 04.04.2008 року ніби-то укладалась між університетом та відповідачем з приводу обіцянок (пропозицій) останнього щодо виконання бізнес-планів (планів заходів) по забезпеченню набору іноземних громадян на навчання в університеті, виведенню університету на міжнародний рівень та розширенню міжнародних звязків з навчальними закладами зарубіжних країн. При цьому, посилається на ч.ч.1,2 статті 203, ст. ст. 215, 216, ч. 1 ст. 227, ст. 236 ЦК України.

Згідно ч.ч.1, 2 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно статті 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За ч.1 стаття 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно стаття 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

ОСОБА_2 та Додаткова угода є правовими документами, в яких визначений конкретний предмет їх регулювання. Як зазначав відповідач зазначені вище документи готувались спільно , обговорювались, узгоджувались протягом певного часу. Кожен документ перевірявся працівниками фінансово-економічного відділу, юридичного відділу та відділу по роботі з персоналом на відповідність КЗпП України та іншим нормативним актам. Всі відносини між Працівником та Роботодавцем урегульовані КЗпП України та ОСОБА_2 з додатками та доповненнями.При цьому, позивач не вірно зазначає, що Додаткова угода ніби-то була укладена у відношенні до ОСОБА_2 та майбутнього кредитного договору від 04.04.2008 року.

Законодавством України не передбачено можливість укладення додаткової угоди до майбутнього договору. Додаткова угода може бути такою лише по відношенню до існуючих правочинів.

Тобто, Додаткова угода укладалась до ОСОБА_2 та Договору від 09.04.2008 року , раніше укладених між сторонами.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 28.12.2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Класичного приватного університету про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення було встановлено, що згідно наказу № 227-к від 1 серпня 2008 року ОСОБА_1, професора кафедри конституційного та адміністративного права ім. В.Сташиса за сумісництвом, звільнено з 1 серпня 2008 року за власним бажанням ( ст. 38 КЗпП України) у звязку з прийняттям на постійну роботу та прийнято його на посаду проректора з міжнародних звязків, з 1 серпня 2008 року з окладом згідно контракту.

1 вересня 2008 року, відповідно до наказу № 273-к по КПУ, позивача, за його заявою від 31 серпня 2008 року, переведено з посади проректора з міжнародних звязків на посаду проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних звязків з окладом згідно штатного розкладу .

12 вересня 2008 року між КПУ та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до контракту з працівником № 214 від 9 квітня 2008 року та договору від 4 квітня 2008 року відповідно до п. 1.1. 1.3. якої працівник приймається на посаду проректора з міжнародних звязків, посада може змінюватися відповідно до рішення ректора (проректор з наукової роботи, перший проректор тощо), контракт діє з 9 квітня 2008 року по 9 квітня 2018 року.

Відповідно до довідки від 25 серпня 2009 року серії АД № 121715 до акта огляду МСЕК ОСОБА_1 отримав третю групу інвалідності безстроково, відповідно до якої йому протипоказано важка фізична праця, психоемоційні навантаження .

3 вересня 2012 року, згідно наказу № 318-к по КПУ, ОСОБА_1, на підставі його заяви від 29 серпня 2012 року, переведено з посади проректора з науково-педагогічної роти та міжнародних звязків на посаду завідувача кафедри міжнародного права та правознавства, професора Інституту права ім. В.Сташиса КПУ з окладом згідно контракту .

1 листопада 2013 року, відповідно до наказу № 410-к по КПУ, позивача, за його заявою, переведено на посаду професора кафедри конституційного, адміністративного та фінансового права Інституту права ім. В.Сташиса КПУ у відповідності до контракту .

При цьому суд правильно вважав, що трудовий договір, укладений між сторонами по справі, є строковим, а тому підлягає розірванню саме на підставі ст. 39 КЗпП України. Цей висновок суду ґрунтується на правильній оцінці доказів у справі, а саме: змісту укладеного між КПУ і ОСОБА_1 контракту з працівником від 9 квітня 2008 року № 214, згідно якого він укладений на строк з 9 квітня 2008 року по 9 квітня 2018 року та відповідно до п. 6.2. якого він припиняється: після закінчення строку дії контракту, за згодою сторін, з підстав, передбачених ст.ст. 38, 39, 40, 41 КЗпП України, з інших підстав, передбачених законодавством; наказу від 1 серпня 2008 року № 227-к про прийняття ОСОБА_1 на посаду проректора з міжнародних звязків з 1 серпня 2008 року з окладом згідно контракту; наказом від 1 вересня 2008 року про переведення ОСОБА_1 на посаду проректора з науково-педагогічної роботи та міжнародних зв»язків; додатковою угодою від 12 вересня 2008 року до контракту з працівником від 9 квітня 2008 року № 214 відповідно до п. 1.1. і 1.2. якої працівник приймається на посаду проректора з міжнародних звязків, посада може змінюватися відповідно до рішень ректора (проректор з наукової роботи, перший проректор тощо); наказом від 3 вересня 2012 року № 318-к про переведення ОСОБА_1 на посаду завідувача кафедри міжнародного права та правознавства, професора Інституту права імені ОСОБА_3 КПУ з окладом згідно контракту; наказом від 1 листопада 2013 року № 410-к про переведення ОСОБА_1 на посаду професора кафедри конституційного, адміністративного та фінансового права Інституту права імені ОСОБА_3 КПУ; наказом від 1 вересня 2014 року № 285/1-к про переведення ОСОБА_1на посаду професора кафедри конституційного, міжнародного та адміністративного права Інституту права імені ОСОБА_3 КПУ з окладом згідно контракту; змістом п. 7.12. статуту «Класичного приватного університету» згідно якого педагогічні і науково-педагогічні працівники приймаються на роботу до Університету на умовах, передбачених чинним законодавством України, за трудовим договором, контрактом. Крім того, укладення контракту з педагогічними та науково-педагогічними працівниками, зокрема завідувачами кафедр, професорами, передбачено також ст. 17 Закону України «Про освіту» (у редакції діючій на час укладення контракту, а нині - ч. 3 ст. 54 цього Закону) а також ч. 6 ст. 35, ч. 3 ст. 53 Закону України «Про вищу освіту».

Враховуючи, що КПУ і ОСОБА_1 не розривали укладений між ними контракт від 9 квітня 2009 року № 214, а за його умовами, з урахуванням додаткової угоди, він поширюється на визначений ним період роботи ОСОБА_1 не лише на посадах проректора, а й інших посадах, на які він переводиться за рішенням ректора, а тому контракт був чинним до звільнення позивача.

Із наказу від 1 серпня 2008 року № 227-к вбачається, що до цієї дати позивач працював на посаді професора кафедри конституційного та адміністративного права ім.В.Сташиса за сумісництвом, а не на посаді проректора з міжнародної роботи, як передбачено контрактом. Цим наказом ОСОБА_1 був звільнений з посади професора кафедри конституційного та адміністративного права і призначений на посаду проректора згідно з контрактом. Таким чином контракт не розривався, натомість сторони приступили до його виконання ( а.с. 178-181). Вказане рішення суду набрало законної сили 28.12.2015 року .

Згідно статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, позивач підставами для визнання недійсним додаткової

угоди вказує відсутність у його Статуті та законодавстві чинному на час її укладення «зобовязання університету виконувати обовязки працівника по поверненню кредиту та обовязки працівника по поверненню відсотків за користування кредитом згідно кредитного договору між працівником та банком». Проте, позивач є приватним навчальним закладом, який на власний розсуд може розпоряджатися своїми правами, визначати тих, з ким вступати у правовідносини,використовувати належну правоздатність та дієздатність. Тому, зазначена підстава не може бути прийнята судом .

Крім того, позивач вказує на те, що для визнання недійсною Додаткової угоди є відсутність рішення засновника КПУ - ОСОБА_4.

Рішення ОСОБА_4 саме як засновника ПО КПУ на підтвердження Додаткової угоди було підписане ним 15.06.2011 року за № 7 та погоджене юридичним відділом. ОСОБА_4 із самого початку заснування КПУ є одночасно і його засновником, і його ректором.

Отже, з вказаного слідує, що Додаткова угода була підписана ним як засновником, так і ректором ПО КПУ. Також, ОСОБА_4 як засновник і ректор КПУ підтверджував дійсність Додаткової угоди своїми неодноразовими подальшими діями, зокрема: 06.04.11 року листом вих. №764 повідомив директора Запорізького відділення ВАТ КБ «Надра» про здійснення позивачем «погашення кредиту працівника Університету ОСОБА_1», а також про підписання 19.09.2008 року між сторонами Додаткової угоди, на підставі та на виконання якої, ОСОБА_4 звернувся з проханням розглянути питання щодо можливості зміни умов погашення кредиту згідно п. 1.3.1. та 4.4.1. Кредитного договору №16/2008/0865Фжр з нарахуванням відсотків на залишок основної суми кредиту на період сім років ; -25.12.2013 року видав доручення на імя ОСОБА_1 та імя головного бухгалтера КПУ ОСОБА_5, яким уповноважив провести нотаріальне оформлення реструктуризації кредитних зобовязань щодо нерухомості, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 в банку «Надра» ;-ректором були підписані заяви ОСОБА_1 про переведення на інші посади, в яких були посилання на ОСОБА_2, видані накази з посиланням на контракт, а в заяві від 29.08.2012 року вказані пункти Додаткової угоди; -позовна заява, що є предметом розгляду по даній справі, була подана до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, в той час як справа про визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 вже розглядалась в Кіровському районному суді м. Кіровограда. В поясненнях щодо підсудності цієї справи саме суду м. Запоріжжя позивач зазначав, що ОСОБА_2 виконується за місцем знаходження ПО КПУ (м. Запоріжжя).Дійсність Додаткової угоди підтверджена дією ОСОБА_2, підтвердженою преюдиційним доказом.

Таким чином , суд вважає, що підстави для визнання Додаткової угоди до ОСОБА_2 з працівником №214 від 09.04.2008 року та договору від 04.04.2008 року недійсною з моменту її укладення, а саме- з 09.04.2008 року, відсутні.

Щодо вимоги про визнання контракту №214 від 09.04.2008 року припиненим , суд зазначає наступне .

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно статті 23 КЗпП Украни, трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно п.п.6.2. р.6 ОСОБА_2 з працівником №214 від 09.04.2008 року, цей контракт припиняється : після закінчення строку дії контракту; за згодою сторін; з ініціативи роботодавця до закінчення строку дії контракту у випадках передбачених законодавством; з ініціативи працівника до закінчення строку дії контракту у випадках передбачених законодавством; з інших підстав, передбачених законодавством .

Позивач вважає, що ОСОБА_2 припинився з 01.09.2008 року у звязку з укладенням з відповідачем нового трудового договору.

Проте, такий висновок є безпідставним , оскільки 01.09.2008 року відбулось не укладення між сторонами нового трудового договору, а лише переведення відповідача на іншу посаду. Зазначені обставини повністю підтверджуються вказаним вище рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 28.12.2015 року, зокрема , в рішенні суду було встановлено , що контракт був чинним з часу його укладення до звільнення ОСОБА_1, а його дія поширювалась не лише на посаду проректора, а й на інші посади, на які відповідач переводився за наказом ректора.

Таким чином, заявлені вимоги позивача щодо визнання ОСОБА_2 з працівником №214 від 09.04.2008 року припиненим з 01.09.2008 року, в звязку з укладенням із ОСОБА_1 нового трудового договору є безпідставними та необгрунтованими, а відтак у їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Частина перша ст.79 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду.

За правилами статті 85 ЦПК України , витрати пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу 16 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.98 № 59 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31.03.98 N 218/2658), окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (видатки на харчування та фінансування інших особистих потреб фізичної особи), норми яких встановлені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.99 № 663.

Граничні норми добових витрат визначено абз. 6 пп. 170.9.1 Податкового кодексу України - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день, що становить 243,60 грн.

Таким чином, з врахуванням того, що відповідач здійснював проїзд для участі в судових засіданнях м. Запоріжжя, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути добові на загальну суму 730, 80 грн. ( 243, 60 х 3 ).

Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84,88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Матеріалами справи підтверджено, що 21.04.2015 року відповідач уклав Договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_6 та відповідно до умов вказаного договору сплатив за надання правової допомоги 1500 грн. , та крім того адвокат приймав участь у судовому засіданні -09.03.2016 року : 1378 грн. х 40 % х 46 хв.: 100 = 253, 56 грн. Тому, на підставі ст.88 ЦПК України зазначені витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача .

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10,11,60, 61, 79, 84, 85, 88, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог «Класичного приватного університету» до ОСОБА_1 про визнання Додаткової угоди до ОСОБА_2 з працівником №214 від 09.04.2008 року та договору від 04.04.2008 року недійсною з моменту її укладення, а саме- з 09.04.2008 року; визнання ОСОБА_2 з працівником №214 від 09.04.2008 року припиненим з 01.09.2008 року, в звязку з укладенням із ОСОБА_1 нового трудового договору, судових витрат відмовити .

Стягнути із «Класичного приватного університету» на користь ОСОБА_1 витрати, пов'язані із явкою до суду в розмірі 730,80 грн. та витрат за надання правової допомоги в розмірі 1753,56 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції.

Суддя Кіровського О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда