Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнень просило стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 08 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитну угоду та договір про видачу траншу 1 від 11 червня 2007 року, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 110 тис. доларів США зі сплатою 10 % річних.

Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладення з бублічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») договору поруки.

ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 27 лютого 2013 року виникла заборгованість у розмірі 237 194,04 доларів США та 103 733 грн 40 коп., що разом еквівалентно 1 999 625 грн 36 коп., та складається із: 78 855,73 доларів США - заборгованості за кредитом, 87 162,76 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом, 103 733 грн 40 коп. - заборгованості з комісії за користування кредитом, 71 175,55 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Зобов'язання ОСОБА_3 за кредитною угодою від 08 червня 2007 року були забезпечені договором застави автотранспорту, предметом якого є легковий універсал Subary Forester, 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_5, державний номерний знакНОМЕР_1, малотоннажний PEUGEOT Boxer, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2. Згідно з інформацією Управління Державтоінспекції України в Тернопільській області предмет застави ОСОБА_3 продав у 2009 році, а в 2011 році даний автомобіль придбав ОСОБА_4

Оскільки банк не надавав згоди на відчуження предмета застави, тому ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем майна.

Посилаючись на наведене, ПАТ КБ «ПриваБанк» просило стягнути солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 заборгованість за кредитною угодою від 06 червня 2007 року, що виникла за період з 28 липня 2011 року до 27 лютого 2013 року у розмірі 84 211,84 доларів США та 103 733 грн 40 коп., що разом еквівалентно 776 838,64 грн, із яких: заборгованість за відсотками - 40 724,61 доларів США, пеня - 43 487,23 доларів США, заборгованість із комісії - 103 733 грн 40 коп. У рахунок погашення заборгованості за кредитною угодою від 08 червня 2007 року в розмірі 84 211,84 доларів США та 103 733 грн 40 коп. звернути стягнення на предмет застави - фургон малотоннажний PEUGEOT Boxer, 2000 року випуску, № кузова НОМЕР_3, що належить на праві власності ОСОБА_4, встановити спосіб реалізації предмета застави - фургону малотоннажного PEUGEOT Boxer, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_4, шляхом продажу вищевказаного автомобіля на публічних торгах у порядку виконавчого провадження, за початковою ціною визначеною незалежним експертом-оцінювачем.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетрвоської області від 14 грудня 2015 року, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_3, ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитною угодою від 08 червня 2007 року, що виникла за період з 28 липня 2011 року до 27 лютого 2013 року у розмірі 84 211,84 доларів США та 103 733 грн 40 коп., що разом еквівалентно 776 838 грн 64 коп., із яких: заборгованість за відсотками - 40 724,61 доларів США, пеня - 43 487,23 доларів США, заборгованість із комісії - 103 733 грн 40 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить змінити судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості, визначивши гривневий еквівалент стягуваної заборгованості у розмірі 1 431 855 грн 17 коп., скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у зверненні стягнення на заставне майно та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги в цій частині.

Отже судові рішення оскаржуються в частині позовних вимог про зверненнястягнення на заставне майно, в іншій частині не оскаржуються, тому в силу ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 08 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно із яким останній отримав кредит у розмірі 110 тис. доларів США зі сплатою 10 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки від 12 серпня 2011 року.

ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 27 лютого 2013 року виникла заборгованість у розмірі 237 194,04 доларів США та 103 733 грн 40 коп., що разом еквівалентно 1 999 625 грн 36 коп., та складається із: 78 855,73 доларів США -заборгованості за кредитом, 87 162,76 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом, 103 733 грн 40 коп. - заборгованості з комісії за користування кредитом, 71 175,55 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Зобов'язання ОСОБА_3 за кредитним договором були забезпечені договором застави автотранспорту, предметом якого є легковий автомобіль -універсал Subary Forester, 2006 року випуску, № кузова НОМЕР_5, державний номерний знакНОМЕР_1, малотоннажний PEUGEOT Boxer, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Згідно з інформацією Управління Державтоінспекції України в Тернопільській області предмет застави ОСОБА_3 продав у 2009 році, а в 2011 році даний автомобіль придбав ОСОБА_4

Частково задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього та поручителя.

Відмовляючи у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет застави, суд виходив із відсутності підстав для вилучення майна із володіння його нового власника, оскільки позивачем не заявлялися вимоги про визнання недійсним правочину щодо відчуження заставного майна.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки (застави) та стягнути суму заборгованості за кредитним договором, оскільки фактично відбудеться подвійне стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави та стягнення заборгованості.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, щояк заставодержатель, не надавав згоди ОСОБА_3 на відчуження предмета застави - фургону PEUGEOT Boxer, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Із матеріалів справи, зокрема витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 18 лютого 2012 року про обтяження майна, вбачається, що 25 червня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було внесено запис про реєстрацію обтяження рухомого майна - фургону PEUGEOT Boxer, 2000 року випуску, № кузова НОМЕР_3, що належить на праві власності ОСОБА_3, термін дії вказаного запису до 25 червня 2012 pоку (а. с. 28-30).

Згідно із довідкою Управління Державтоінспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області предмет застави - фургон PEUGEOT Boxer, 2000 року випуску, 02 лютого 2010 року придбав на аукціоні ОСОБА_5, а 21 березня 2012 року даний автомобіль придбав ОСОБА_4, тобто в період, коли в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна був чинний запис щодо обтяження автомобіля PEUGEOT Boxer, № кузова НОМЕР_3 (а. с. 57-59).

Таким чином у кредитора для задоволення своїх грошових вимог є право звернення стягнення на предмет застави, разом із тим сам по собі факт реалізації предмета застави, в тому числі й на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, не припиняє зобов'язання боржника перед кредитором.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет застави, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначене вище уваги не звернув, фактичних обставин у справі в повній мірі не встановив, не визначився з характером спірних правовідносин, належним чином не перевірив доводів банку щодо наявності реєстрації договору застави та обтяження на момент набуття ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу в 2012 році автомобіля.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надавати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», судам роз'яснено, що згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Апеляційний суд, пославшись на ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно із якою суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, на зазначені вище роз'яснення Верховного Суду України уваги не звернув, погодився із розрахунком суду першої інстанції, проведеним у доларах США.

Також апеляційний суд не звернув уваги й на те, що пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні, оскільки розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, а чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст. 17) або ГПК України (ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

В абзаці 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-467цс15, від 01 липня 2015 року № 6-745цс15, від 18 листопада 2015 року № 6-1737цс15, від 02 березня 2016 року № 6-2307цс15, від 02 березня 2016 року № 6-224цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Апеляційний суд зазначених вимог закону не врахував, не звернув уваги на те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до провадження спір, що виник між юридичними особами ПАТ КБ «ПриватБанк» і ПАТ «Акцент-Банк», який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, та розглянув його разом із вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

Частиною 3 ст. 335 ЦПК України встановлено, що суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не повністю встановлені, судове рішення в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставне майно не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості, необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити. Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України необхідно повідомити ПАТ КБ «ПриватБанк», що розгляд його позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованостівіднесено до юрисдикції господарського суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик