Номер провадження: 22-ц/785/5205/16
Головуючий у першій інстанції Парій І.О.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Кравця Ю.І., Фальчука В.П.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особи: Миколаївський районний сектор Головного управління ДМСУ в Одеській області та Орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 05 травня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з вказаним позовом,посилаючись на те, що 22 березня 2007 року між Миколаївським відділенням № 7285 ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 771, відповідно з яким банк надав йому кредит у розмірі 50 000 гривень.

23 квітня 2007 року з метою забезпечення зобов'язань про кредитному договору було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1.

У зв'язку з виниклою заборгованістю у розмірі 114 932 гривень 64 коп., позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23 квітня 2007 року за реєстровим № 1186, а саме на: житловий будинок, житловою площею 18,9 кв.м. та загальною площею 56,3 кв.м., а також господарські споруди, які розташовані в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1 462 кв.м., що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з зазначеного житлового будинку зі зняттям з реєстраційного обліку у Миколаївському районному секторі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 05 травня 2016 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» було задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» за кредитним договором № 771 від 22 березня 2007 року у розмірі 114 932 гривень 64 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23 квітня 2007 року за реєстровим № 1186, а саме на: житловий будинок, житловою площею 18,9 кв.м. та загальною площею 56,3 кв.м., а також господарські споруди, які розташовані в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1 462 кв.м., що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Миколаївському районному секторі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Вирішено питання судових витрат.

Вказане судове рішення оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі ставиться питання про скасування судового рішення. В обґрунтування скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Інші сторони судове рішення не оскаржували.

Сторони в судове засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно кредитного договору № 771 від 22 березня 2007 року ВАТ «Державний ощадний банк України в особі філії Миколаївське відділення № 7285 AT «Ощадбанк» надав ОСОБА_3 кредит в розмірі 50 000 гривень, строком до 21 березня 2017 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,5 % на рік.

12 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України в особі філії Миколаївське відділення № 7285 AT «Ощадбанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 кредитного договору № 771 від 22 березня 2007 року відповідно до якої позивач надав відповідачу кредит в сумі 85 000 гривень.

29 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України в особі філії Миколаївське відділення № 7285 AT «Ощадбанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 2 кредитного договору № 771 від 22 березня 2007 року відповідно до якої позивач надав відповідачу кредит в сумі 100 000гривень.

23 квітня 2007 року у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_3, ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений 23 квітня 2007 року державним нотаріусом Ананьївської районної нотаріальної контори Одеської області Мороз Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1186.

Згідно зазначеного договору банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, житловою площею 18,9 кв.м. та загальною площею 56,3 кв.м., а також господарські споруди, які розташовані в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1 462 кв.м.

Предмет іпотеки (житловий будинок з господарськими будівлями) належить іпотекодавцю (ОСОБА_3 та ОСОБА_2.) на праві приватної власності, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Ананьївською державною нотаріальною конторою Одеської області 15 травня 2006 року за реєстровим № 1727 та зареєстрованого в ДП Миколаївське РБП в реєстрову книгу № 2, номер запису № 364, реєстраційний номер 12812266, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №13962411 від 21 березня 2007 року виданого ДП Миколаївське РБТІ.

Пунктом 1 договору іпотеки забезпечується виконання боржником зобов'язань перед іпотекодержателем, що випливають з укладеного між ними кредитного договору № 771 від 22 березня 2007 року, а також усіх додаткових угод до нього.

Згідно п. 2.1.1 договору іпотеки - предмет іпотеки на момент посвідчення цього договору нікому іншому не проданий, іншим способом не відчужений, під арештом, під заставою, у тому числі податковою, не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав третіх осіб як у межах, так і за межами України немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесений, не обтяжений будь-якими зобов'язаннями, крім тих, що передбачені цим договором, є правомірно набутим та є власністю іпотекодавця.

АТ «Державний ощадний банк України» належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором, а саме надав ОСОБА_3 кредит, шляхом видачі готівки з кредитного рахунку в сумі 50 000 гривень.

Відповідно до п.п. 3.3.1., 3.3.2., 3.3.3., 3.3.4., 3.3.5 зазначеного кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язався належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання, а саме: повернути кредит в сумі 50 000 гривень та своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом, а у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по кредитному договору на першу вимогу банку сплатити штрафні санкції. У разі порушення умов договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою відсотків за фактичний час користування кредитними ресурсами та пені, а у разі нецільового використання кредиту також штраф у 10% від суми кредитних коштів, що використані не за цільовим призначенням; відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов'язаннях.

В обумовлені кредитним договором строки ОСОБА_3 своїх зобов'язань по погашенню кредиту та сплаті відсотків не виконував, чим порушив строки виконання платіжних зобов'язань.

09 грудня 2014 року Миколаївським районним судом Одеської області ухвалено рішення, яким на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 77 542 гривень 74 коп., рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 березня 2015 року стягнуто заборгованість солідарно з ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_5 у сумі 77 542 гривень 74 коп.

Відповідно до роз'яснень викладених в п. 9 постанови ПленумуВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.02.2012 року, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України). Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Станом на 29 липня 2015 року прострочена заборгованість по вищезазначеному кредиту склала 114 932 гривень 64 коп., з них: строковий основний борг по кредиту - 11 633 гривень 74 коп.; прострочений основний борг по кредиту - 53 952 гривень 18 коп.; прострочені проценти за користування кредитом - 12 658 гривень 90 коп.; пеня за прострочений основний борг по кредиту - 20 106 гривень 18 коп.; пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 3 882 гривень 63 коп.; сума інфляційних втрат від прострочених сум по кредиту - 8 860 гривень 54 коп.; сума інфляційних втрат від прострочених відсотків по кредиту - 1 816 гривень 03 коп.; 3% річних від прострочених сум по кредиту - 2 022 гривень 44 коп., що підтверджується копією розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 33, ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієївимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

07 березня 2014 року позивач надіслав відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вимогу про усунення порушення № 28/01-19/2508, якою було їх попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання ними усунення порушень по сплаті кредитної заборгованості. Зазначені порушення відповідачами не були усуненні.

29 липня 2015 року позивач надіслав відповідачам вимогу про звільнення житлового приміщення (квартири) та зняття з реєстрації № 28/01-3/771/14686 та № 28/01-3/771/14637.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Тому рішення суду першої інстанції в цій частині слід залишити без змін.

Посилання апеляційної скарги, як на підставу скасування рішення суду на те, шо під час укладення договору іпотеки не було встановлено факт реєстрації та постійного проживання неповнолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, при посвідченні договору іпотеки не було отримано погодження у встановленому порядку органом опіки та піклування не заслуговують на увагу, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. ст. 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Таким чином, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

У справі, яка переглядається, неповнолітня ОСОБА_6 не мала і не має права власності на спірний будинок. Вона набула права користування житлом, - зазначеним житловим будинком, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти України» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) констатує, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення умов кредитних договорів і у зв'язку із цим звернення банком стягнення на предмет іпотеки - можливі. Проте можливість виникнення такої ситуації в майбутньому не повинна слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту шляхом визнання недійсними іпотечних договорів примарного права малолітніх чи неповнолітніх дітей на збереження саме цієї квартири як місця їх проживання.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-384 цс 15 від 30 вересня 2015 року, № 6-297 цс 15 від 27 квітня 2016 року, № 6-2940 цс 15 від 20 січня 2016 року, які згідно 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Одночасно, судова колегія не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині виселення відповідачів зі спірного будинку, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-875 цс 15 від 01 липня 2015 року, № 6-1049 цс 15 від 02 вересня 2015 року, які згідно 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки (житловий будинок з господарськими будівлями) належить іпотекодавцю (ОСОБА_3 та ОСОБА_2.) на праві приватної власності, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Ананьївською державною нотаріальною конторою Одеської області 15 травня 2006 року, і не був придбаний за отримані кредитні кошти.

Проте, позивачем не зазначено та не надано відомості та інформацію про житло (з якого фонду), яке може бути надано відповідачам в разі ухвалення рішення про їх виселення, як це передбачено ст. ст. 109, 132-2 ЖК, тому рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 з житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Миколаївському районному секторі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» у задоволенні цих вимог позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 05 травня 2016 року в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Миколаївському районному секторі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Миколаївському районному секторі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

Ю.І.Кравець

В.П.Фальчук