Справа № 740/2210/16-ц
Провадження № 2/740/748/16
Р І Ш Е Н Н Я

з а о ч н е

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області

в складі: головуючої-судді Пантелієнко В.Г.

при секретарі Філоненко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ніжині справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась з позовом в якому вказала, що 31.01.2015 року між нею та ТОВ «Споживчий центр» укладено кредитний договір за умовами якого відповідач надав їй кредит в розмірі 5000 гривень на строк 14 календарних днів, тобто до 13.02.2015 року включно, плата за користування кредитом становить 1400 гривень. Вказаний договір просила визнати недійсним, оскільки при його укладенні порушені її права як споживача. Так відповідач грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства, щодо надання позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Крім того відповідачем не дотримано та не виконано імперативні вимоги закону встановлені ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто не дотриманню істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Крім того за абсолютно одне порушення умов договору, а саме: за нездійснення повного розрахунку по кредиту позивач за договором двічі притягується до відповідальності за прострочку повернення кредиту та за прострочку повернення плати за користування кредитом. В договорі значно завищений розмір пені, який встановлюється в розмірі 2% за кожний день прострочення платежу і це є несправедливою умовою. В договорі відсутні умови про припинення дії договору, відповідальність відповідача, а також зазначення, що свої зобов'язання кредитор має відкликати у будь-який час в односторонньому порядку. В договорі міститься третейське застереження незважаючи на те, що третейські суди не можуть розглядати справи в порядку захисту прав споживачів. Позбавлення позивача відізвати свою згоду на обробку персональних даних є порушенням Закону України «Про захист персональних даних». А відтак наявність всіх порушень є підставою згідно ст. 215 ЦК України, для визнання даного кредитного договору недійсним в зв'язку з недотриманням відповідачем вимог закону, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення, а також застосувати наслідки недійсності правочину, за якими позивач повинен повернути відповідачу 5000 гривень, отриманих за договором, враховуючи, що ОСОБА_2 сплачено відповідачу 4200 гривень ця сума становить 800 гривень.

Представник позивача в судове засідання не з'явився надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи в його відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, суд розглянув справу в його відсутність з винесенням заочного рішення.

Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

31 січня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» (далі Кредитор) та ОСОБА_2 (далі Позичальник) був укладений кредитний договір № 31.01.2015-000000051 (далі кредитний договір) (а.с 11), відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику кредитні кошти в сумі 5000 гривень на строк 14 календарних днів, тобто до 13.02.2015 року включно, плата за користування кредитом становить 1400 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У кредитному договорі від 31.01.2015 року №31.01.2015-000000051 зазначено, що ОСОБА_2 про умови кредитування повідомлена відповідно до ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та примірник цього договору отримала (а.с.11 зворотній бік).

Згідно п.4.6. кредитного договору позичальник, підтверджує, зокрема, що він уклав цей договір, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням; він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе усі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними; він володіє всіма необхідними документам, що необхідні для укладення договору, та має здатність виконувати його умови; він не обмежений у дієздатності, при укладенні та виконанні договору не вимагається згоди будь-якої третьої особи; договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для позичальника; на день підписання договору відсутні будь-які перешкоди для його підписання та виконання та будь-які судові розслідування (спори), розслідування з боку державних контролюючих органів, що можуть істотно та/або негативно вплинути на фінансовий стан та платоспроможність позичальника.

Отже позивач в повній мірі ознайомилась з умовами кредитування наданого їй відповідачем.

Аналізуючи зміст оскаржуваного договору, суд не вважає, що у ньому порушено принцип рівності сторін договору.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно положень ч.3 ст.228 ЦК України питання недійсності правочину у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам вирішується виключно судом.

Жодних доказів наявності підстав, передбачених ст.203 ЦК України, які б вказували на недійсність кредитного договору ОСОБА_2 не зазначила та не надала суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась також на той факт, що вона не оцінила умови договору на предмет їх вигідності для себе, а тому кредитний договір має бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи вимоги п.п.1.1.,2.1.,4.6. кредитного договору, суд вважає, що, підписуючи зазначені договори, позивач не могла не зауважити, що підписує саме цей договір та досягла всіх істотних умов при укладенні вказаного договору.

Нормами ст. 60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Позивач не надала жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, вона помилялись щодо обставин, які мають істотне значення, а саме - щодо природи та змісту договору, укладеного між нею та відповідачем у справі.

Крім того, твердження позивача про те, що при укладенні кредитного договору були порушені норми Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", є необґрунтованим, оскільки в преамбулі згаданого Закону чітко визначене коло учасників та правовідносин, на які поширюється дія цього Закону, а саме на договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Відтак, на правовідносини між позивачем (фізичною особою) та відповідачем сфера дії Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" не поширюється, а тому його норми не порушені.

Також безпідставним є посилання позивача на наявність в кредитному договорі умов, що встановлюють подвійну відповідальність за одне і те саме правопорушення, з огляду на наступне.

Пунктами 3.2., 3.3. кредитного договору встановлено, що плата за користування кредитом нараховується та обліковується в розмірі, вказаному в п.1.1. цього договору, в день, визначений в п.1.1. як термін повернення кредиту або пролонгації договору.

Неповернення кредиту та несплата плати за користування ним - це два різні порушення договору, тому встановлення відповідальності за кожне порушення не суперечить жодній нормі чинного законодавства. Крім того, згідно умов оспорюваного кредитного договору нарахування одночасно і пені, і плати за користування кредитом не передбачене.

Окрім цього, необґрунтованим є твердження позивача про порушення кредитором норм п.5 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" (норми про компенсацію вартості продукції), виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно умов кредитного договору укладеного між сторонами ТОВ "Споживчий Центр" передало ОСОБА_2 грошові кошти, а не продукцію, які позичальник зобов'язана була повернути, а не компенсувати їх вартість.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За приписами ч.1 ст.550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Таким чином, пеня є видом забезпечення виконання зобов'язання, на який добровільно погодився позичальник, і не є ні компенсацією продукції, ні компенсацією завданої шкоди.

Також не відповідають дійсності посилання позивача на той факт, що зміст кредитного договору суперечить нормам ЦК України та інших актів цивільного законодавства, оскільки в ньому відсутні умови припинення дії договору, в тому числі і умови щодо дострокового розірвання договору позичальником та кредитором. Так, пунктами 6.2, 8.2 кредитного договору передбачено право дострокового розірвання договору як позичальником, так і кредитором.

Окрім цього, ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлює перелік умов договору, оскільки в ній міститься виключення "якщо інше не передбачено законом" та право сторін встановлювати й інші умови "інші умови за згодою сторін". Також в даній статті не визначено, що перелічені умови є істотними, а відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови, що визначені законом як істотні.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у справі №6-95цс13, виходячи з того, що відповідно до статті Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права сторони та у чому саме полягає порушення цих прав.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів порушення відповідачем її законних прав та інтересів.

Зазначення у договорі третейського застереження не позбавляє конституційного права позивача на звернення до суду, що останньою і здійснено.

Також пунктами 3, 5 ст.11 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено два випадки, за яких персональні дані можуть оброблятись навіть без згоди суб'єкта персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних; необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом.

Пунктом 2 ч.2 ст.15 Закону України "Про захист персональних даних" встановлено, що персональні дані можуть бути видалені або знищені у разі припинення правовідносин між суб'єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником бази, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п.15 ч.2 ст. 6, ст.ст.9, 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" встановлений обов'язок суб'єкта первинного фінансового моніторингу (в даному випадку відповідача) отримувати, обробляти та зберігати персональні дані, оскільки надання або отримання кредиту (позики) є фінансовою операцією, а відповідач при її здійсненні зобов'язаний проводити верифікацію та ідентифікацію клієнта та зберігати документи з персональними даними не менше п'яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом.

Отже, з огляду на зазначене, твердження позивача про те, що у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб'єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, є безпідставним, так як у відповідача існують підстави для їх обробки та зберігання незалежно від наявності згоди на обробку.

З огляду на викладене врахувавши, що зобов'язання за кредитним договором на даний час не виконано, обсяг зобов'язань позичальника не змінився, суд вважає, що підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору немає, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, ст.215, 627, 638, 1054 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого до ст.ст.15, 16, 203, 215, 216, 229, 251, 252, 526, 546, 550, 551, 611, 626-629, 638, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", Закону України "Про третейські суди", Закону України "Про захист персональних даних", Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Направити відповідачу рекомендованим листом із повідомленням копію заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення.

Заяву відповідача про перегляд заочного рішення може бути подано Ніжинському міськрайонному суду протягом десяти днів з дня отримання рішення.

Після заочного перегляду рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк апеляційної скарги.

Суддя Ніжинського

міськрайонного суду В.Г. Пантелієнко