Провадження № 22-ц/780/3708/16 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 1 13.09.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

13 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С. В.

суддів: Журби С.О.,

Олійника В.І.

за участю секретаря судового засідання Воробей В.М.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна за апеляційною скаргою ОСОБА_3 особі представника ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року ,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом. Просив, з врахуванням уточнень, усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3 шляхом вселення його у вказану квартиру та виселення ОСОБА_4

Посилався, що він є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 2010 року.

З 26 лютого 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

Після реєстрації шлюбу вони проживали разом у спірній квартирі.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2013 року шлюб було розірвано.

З припиненням шлюбних відносин відповідач змінила замки у вхідних дверях і перешкоджає йому у користуванні квартирою. Оскільки будь-яких угод щодо користування квартирою він з ОСОБА_4 не укладав, просив її виселити.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом і просила встановити факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року, визнати спільною сумісною власністю спірну квартиру та грошові кошти, сплачені за кредитним договором від 22 червня 2006 року, укладеним ОСОБА_3 з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у період з 27 січня 2010 року до 14 червня 2011 року в сумі 61 952,57 грн, а також визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири та стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в сумі 30 976,29 грн, що відповідає 1/2 частині грошових коштів, сплачених за кредитним договором від 22 червня 2006 року.

Посилалася на те, що з січня 2010 року вони проживали з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрацію шлюбу, а з 26 лютого 2011 року - у зареєстрованому шлюбі.

Спірна квартира 23 липня 2010 року набута ними за спільні кошти і спільними зусиллями та за спільні кошти відремонтована, придбані меблі, інші предмети інтер'єру, облаштоване подвір'я біля квартири.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року первинний позов залишено без задоволення.

Зустрічний позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти, сплачені в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/2543/73/37890 від 22 червня 2006 року, укладеним ОСОБА_3 з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», у період з 27 січня 2010 року по 14 червня 2011 року у розмірі 61 952,57 грн.

Поділено спільне сумісне майно ОСОБА_4 і ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 30 976,29 грн, що відповідає 1/2 частині грошових коштів, сплачених в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/2543/73/37890 від 22 червня 2006 року, укладеним ОСОБА_3 з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», у період з 27 січня 2010 року по 14 червня 2011 року.

Залишено за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 з рішенням суду не погодився і подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року скасувати, а його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає, що рішення прийняте судом без повного з'ясування всіх обставин справи, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, в результаті неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

ОСОБА_4 рішення суду не оскаржено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 липня 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом його вселення в квартиру.

У іншій частині ОСОБА_3 у задоволенні позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення обох позовів.

Так, відмовляючи ОСОБА_3 у вселенні до власної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення його права користування власним майном та факту втручання у здійснення ним повноважень щодо володіння користування і розпорядження з боку відповідача.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком районного суду за такого.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до закону №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому особа, яка є співвласником майна, яке перебуває у спільній частковій власності, наділена правом на захист права користування, володіння або розпорядження таким майном не залежно від розміру належної їй частки.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Судом встановлено, що 22 червня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 195 455 грн зі сплатою 16% річних з кінцевим терміном повернення 22 червня 2011 року.

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 2010 року придбав квартиру АДРЕСА_4

З 26 лютого 2011 року ОСОБА_4 перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, а з березня того ж року ОСОБА_4 проживає у спірній квартирі.

На виконання умов кредитного договору ОСОБА_3 сплачено в період з 26 лютого 2011 року по 14 червня 2011 року - 13 440,36 грн і ця обставина сторонами не заперечується.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

28 травня 2014 року ОСОБА_3 через свого представника звернувся з письмовою заявою до Петрівської сільської ради з метою вжиття заходів щодо усунення перешкод з боку колишньої дружини ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою.

24 вересня 2014 року з такою ж заявою він звернувся до Вишневого МВМ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року, що набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю відмовлено.

Районним судом зазначені обставини та положення Закону були залишені поза увагою.

Разом з тим, за наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог власника спірної квартири ОСОБА_3 та усунення йому перешкод у користуванні квартирою з боку ОСОБА_4 шляхом вселення в цю квартиру.

Оскільки матеріалами справи встановлено і сторонами не заперечується, що ОСОБА_4 під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 вселилася у спірну квартиру і проживала в ній зі згоди власника квартири, у задоволенні його позовних вимог про виселення ОСОБА_8 із спірної квартири, на думку колегії суддів, слід відмовити.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_8, суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у період з 27 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року та набуття ними у спільну сумісну власність майна.

До такого висновку суд прийшов на підставі пояснень ОСОБА_4, показів свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 ОСОБА_15 та ОСОБА_16, відміток у закордонних паспортах сторін, міжнародного ветеринарного паспорта № 01225302, медичної картки собаки, договору купівлі-продажу квартири, довідок з місця роботи ОСОБА_4, її банківського рахунку та інших письмових доказів.

Однак, на думку колегії суддів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими являються не доведеними.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України, в редакції якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року (справа №6-2253цс15).

Проте, у даній справі районний суд на ці обставини уваги не звернув.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть

участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 57, 212 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року, до висновків якого районний суд поставився критично, в задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу відмовлено та встановлено відсутність факту такого проживання у період з 28 січня 2010 року до 25 лютого 2011 року.

До цього висновку суд прийшов на підставі дослідження та оцінки пояснень сторін, показів свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10., ОСОБА_17, рідної сестри позивача ОСОБА_4, її подруг свідків ОСОБА_15., ОСОБА_18 та інших письмових доказів.

Розглядаючи спір, як це встановив ухвалою від 5 листопада 2011 року Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних

справ, апеляційний суд повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, а також дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмовити в задоволенні з позову.

За наведеного встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2014 року обставини, на думку колегії суддів, є преюдиційними.

Покази подруги ОСОБА_4 свідка ОСОБА_15, покладених районним судом в основу рішення про задоволення матеріально-правової вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 щодо спільного ведення сторонами господарства, придбання побутової техніки, інших предметів побуту та спірної квартири, запозичення коштів на придбання квартири, колегія суддів вважає суперечливими і такими, що не відповідають встановленим судом обставинам, а тому відхиляє їх.

Колегія суддів відхиляє також покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_16, оскільки повідомлені ними суду дані носили характер припущення щодо можливого спільного проживання сторін, проведення ними спільного дозвілля та ведення спільного господарства. Крім того, покази останніх двох свідків щодо обставин запозичення коштів, як у сторін, так і самими сторонами, колегія суддів вважає неналежними доказами на підтвердження даних обставин.

Не можуть бути визнані належними доказами по справі колегією суддів також відмітки у закордонних паспортах сторін, міжнародний ветеринарний паспорт, медичної картки собаки, договір купівлі-продажу квартири, довідки з місця роботи ОСОБА_4, її банківський рахунок та інші покладені в основу рішення районним судом письмові докази, оскільки вони не являються беззаперечним підтвердженням того, що сторони, в розумінні Сімейного кодексу України у спірний період фактично перебували у шлюбних відносинах.

Крім того, висновок районного суду про те, що сторони підтримували сімейні стосунки з 27 січня 2010 року тобто - дня розірвання ОСОБА_3 попереднього шлюбу, суперечить положенням ст. 114 СК України.

За наведеного, позовні вимоги ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного сумісного майна підлягають задоволенню в частині стягнення з ОСОБА_3 1/2 частини грошових коштів, сплачених останнім в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 червня 2006 року в період з 26 лютого 2011 року по 14 червня 2011 року, коли сторони проживали у зареєстрованому шлюбі, в сумі 6720,18 грн, визнаних ОСОБА_3, то в цій частині позовні вимоги ОСОБА_4 У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ст. ст. 313 - 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 квітня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та виселення, задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням для ОСОБА_3 з боку ОСОБА_4 шляхом вселення ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного сумісного майна задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 6720,18 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

Судді: С.О. Журба,

В.І. Олійник