Справа №639/9820/15-ц Головуючий 1-ї інст. - Єрмоленко В.Б.
Провадження № 22-ц/790/3373/16 Суддя доповідач - Бровченко І.О.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Бровченко І.О.,

суддів колегії -Малінської С.М., Карімової Л.В.

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу компанії «Март Компані Лімітед» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом компанії «Март Компані Лімітед» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпер Хаус» про визнання договору поруки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпер Хаус» (далі - ТОВ «Пейпер Хаус») про визнання недійсним договору поруки від 03 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ТОВ «Пейпер Хаус» на забезпечення виконання зобов'язання за договором позики від 03 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на сум 3000000 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначило, що компанія «Март Компані Лімітед» є стовідсотковим учасником ТОВ «Пейпер Хаус».

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 08 січня 2015 року з ТОВ «Пейпер Хаус» на користь ОСОБА_5 стягнута заборгованість за договором позики. Позивач стверджує, що договір поруки грубо порушує права компанії, його вищого органу управління товариством-загальних зборів учасників, тому як утворення та витрачання фондів товариства відноситься до виключної компетенції загальних зборів, а уклавши договір поруки директор ТОВ «Пейпер Хаус» фактично витратив всі фонди та створив борг в особливо великому розмірі.

ТОВ «Пейпер Хаус» не є таким, що надає фінансові послуги та такий вид діяльності, як надання поруки та не передбачений Статутом. Позивач вважає договір поруки недійсним на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України, тобто недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, що встановлені ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України і вказує, що директор ТОВ «Пейпер Хаус», уклавши договір поруки, не мав необхідного обсягу повноважень, не отримав дозволу вищого органу товариства, не повідомив загальні збори учасників.

В подальшому, позивач доповнив підстави позову з посиланням на те, що директор ТОВ «Пейпер Хаус», всупереч інтересам підприємства, без дозволу власника, погодився з позовними вимогами ОСОБА_5 при стягнення боргу при розгляді справи в суді, при укладанні договору відповідачі мали намір ліквідувати підприємство, визнавши його банкрутом за заявою ОСОБА_5, фіктивність договору підтверджується матеріалами справи про банкрутство та про стягнення боргу, правочин вчинено без наміру створення правових наслідків і на підставі ст. 234 ЦК України визнається недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року у задоволені позову компанії «Март Компані Лімітед» відмовлено.

В апеляційній скарзі компанія «Март Компані Лімітед» просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; невідповідність висновків суду обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши надані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з підстав, передбачених п.п. 1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що при укладені договору поруки у сторін не було наміру створити правові наслідки. Оскільки договір поруки не входить до переліку договорів щодо розпорядження майном Товариство, затвердження такого договору не потребувало скликання загальних зборів учасників (єдиний учасник Товариства-Компанія «Март Компані Лімітед»).

Разом з тим, судова колегія не в повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

Судовим розглядом та матеріалами справи встановлено наступне.

03 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено письмовий договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 надав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 3000000 грн., які відповідач зобов'язався повернути до 01 жовтня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 03 березня 2014 року між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ТОВ «Пейпер Хаус» укладено договір поруки, згідно умов якого ТОВ «Пейпер Хаус» відповідно до п. 2.1 договору поруки зобов`язалося відповідати перед позикодавцев у тому ж обсязі, що і ОСОБА_4

В судовому засіданні відповідачі пояснили, що ОСОБА_4 займається музичною діяльністю, проводить концертні виступи, на яких розміщується реклама послуг ТОВ «Пейпер Хаус», тому підприємство погодилось стати поручителем.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 08 січня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ТОВ «Пейпер Хаус» на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в сумі 3000000 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

На виконання рішення суду, відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Крім того, управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (стаття 97 ЦК України). За системним аналізом норм ЦК України (статті 99, 145), Закону України «Про господарські товариства» (статті 58, 59, 62, 63) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов'язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу.

Частиною 1 ст. 58 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

З Статуту товариства «Пейпер Хаус» вбачається, що єдиним учасником товариства є компанія «Март Компані Лімітед».

Частинами 1-4 ст. 62 зазначеного Закону передбачено, що у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Згідно п. п.12.21, 12.22 Статуту ТОВ «Пейпер Хаус», одноособовим виконавчим органом товариства є генеральний директор. Генеральний директор керує поточною діяльністю товариства, самостійно вирішує питання його діяльності, за винятком віднесених до виключної компетенції Загальних зборів учасників.

Частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Таким чином, виконавчий орган товариства повинен діяти добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними.

Пунктом 12.5. 15 Статуту ТОВ «Пейпер Хаус» передбачено, що до компетенції загальних зборів учасників належить затвердження будь-яких договорів (у тому числі, але не обмежуючись цим, про відчуження (заставу) майна товариства, про надання фінансової допомоги, позики та займу) на суму, що перевищує суму визначену загальними зборами учасників.

Відповідно до протоколу №3 загальних зборів учасників ТОВ «Пейпер Хаус» від 17 лютого 2014 року, оригінал якого було оглянуто у судовому засідання судом першої інстанції, загальними зборами учасників вирішено подовжено ліміт суми у розмірі 100000 грн. для договорів, укладання яких не потребує погодження загальним зборами учасників товариства у відповідності до п. 12.5.15 Статуту ТОВ «Пейпер Хаус». Підтверджено, що укладання товариством «Пейпер Хаус» договорів на суму, що перевищує 100000 грн. з одним контрагентом або декількома контрагентами за однією товарною групою на загальну суму що перевищує 100000 грн. протягом одного кварталу, можливе лише за погодженням загальних зборів товариства, яке генеральний директор товариства має отримати не пізніше ніж протягом 5 робочих днів з дати підписання ним такого договору.

Договори на суму, що перевищує 100000 грн. з одним контрагентом, або декількома контрагентами за однією товарною групою на загальну суму, що перевищує 100000 грн. протягом одного кварталу, підписані генеральним директором товариства з порушенням порядку затвердження цих договорів та їх проектів Загальними зборами Товариства, створюють, змінюють, припиняють права та обов'язки товариства лише у разі їх подальшого затвердження товариством у порядку, встановленому для їх затвердження. Без такого затвердження загальними зборами товариства, договір, підписаний генеральним директором товариства не створює для товариства правових наслідків.

Генеральному директору ТОВ «Пейпер Хаус» ОСОБА_7 протоколом №3 подовжені повноваження укладати без затвердження загальними зборами товариства договори на суму, що не перевищує 100000 грн. з одним контрагентом або декількома контрагентами за однією товарною групою на загальну суму що не перевищує 100000 грн. протягом одного кварталу, підтверджено, що генеральний директор ТОВ «Пейпер Хаус» ОСОБА_7 уповноважений на укладання товариством договорів на суму, що перевищує 100000 грн. з одним контрагентом або декількома контрагентами за однією товарною групою на загальну суму що перевищує 100000 грн. протягом одного кварталу, лише на підставі довіреності, виданої за рішенням загальних зборів ТОВ «Пейпер Хаус» за результатами затвердження загальними зборами ТОВ «Пейпер Хаус» проекту такого договору. Крім того у протоколі №3 від 17 лютого 2014 року вирішено Генеральному директору ТОВ «Пейпер Хаус» ОСОБА_7 під особисту відповідальність заздалегідь ознайомлювати зі змістом цього протоколу усіх контрагентів ТОВ «Пейпер Хаус» і ставити їх до відома про існуючі обмеження його повноважень.

З матеріалів справи не вбачається, що генеральний директор ТОВ «Пейпер Хаус» погоджував спірний договір поруки з загальним зборами товариства, затвердив проект такого договору та повідомив ОСОБА_4, ОСОБА_5 про існуючи обмеження його повноважень.

Таким чином при укладанні генеральним директором ТОВ «Пейпер-Хаус» спірного договору поруки, останній не мав необхідного обсягу повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

За таких обставин, з урахуванням статті 98 ЦК України та з огляду на приписи статей 92, 203, 215, 241 ЦК України рішення загальних зборів учасників товариства є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Судовим розглядом встановлено, що відповідне рішення учасниками загальних зборів товариства не приймалось, проект договору не погоджувався.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У вирішенні спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними, необхідно враховувати, що угоди, які містять порушення закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від рішення суду і волі сторін та їх вини в укладенні протизаконної угоди. Правові наслідки таких угод настають лише у вигляді повернення сторін у початковий стан або в інших формах, передбачених законом.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, укладання договору поруки особою, яка перевищила обсяг свої повноважень та не була наділена правом на його укладання без відповідного затвердження зборами учасників товариства, є порушенням закону, а тому є всі підстави визнати договір поруки недійсним як такий, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 червня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року в частині позовних вимог компанії «Март Компані Лімітед» до товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпер Хаус» про визнання договору поруки недійсним скасовано, провадження у справі в цій частині закрито, у зв'язку з визнанням ТОВ «Пейпер-Хаус» банкротом.

Схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

З матеріалів справи не вбачається, що компанія «Март Компані» до визнання ТОВ «Пейпер Хаус» банкрутом погодилась з укладанням спірного договору поруки.

Право на звернення до суду з відповідним позовом було реалізовано позивачем до ліквідації ТОВ «Пейпер Хаус».

Відповідно до вимог ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Приймаючи до уваги викладене, оцінив всі обставин справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, судова колегія приходить до висновку про необхідність скасування рішення районного суду та постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу компанії «Март Компані Лімітед» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року скасувати, ухвалити нове.

Визнати недійсним з моменту укладання договір поруки від 03 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 (ідентифікаційний номерНОМЕР_2), ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та товариством з обмеженою відповідальністю «Пейпер Хаус» на забезпечення виконання за договором позики від 03 березня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на суму 3000000 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: