АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/611/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників, Санаторія-профілакторія "Мрія" Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників Черкаської обласної ради про стягнення заробітної плати та вихідної допомоги не виплаченої при звільненні працівника та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим з 26 січня 1989 року вона працювала черговою медичною сестрою в санаторії-профілакторії «Мрія» ЧОІПОПП.

23 березня 2015 року припинила трудові відносини з санаторієм-профілакторієм «Мрія» ЧОІПОПП у звязку з ліквідацією підприємства за п.1 ст.40 КЗпП України.

Зазначала, що при звільненні з роботи їй не виплатили заробітну плату та вихідну допомогу.

Крім того, від неправомірних дій відповідачів їй було завдано душевних страждань, які полягають в обуренні та роздратованості, втраті душевної рівногваги та впевненості в завтрашньому дні, відчуває себе приниженою.

Збільшивши свої позовні вимоги, просила стягнути з відповідачів заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 9 719,57 грн., а саме: 5 701,15 грн. - невиплаченої заробітної плати, 2 031,25 грн., - компенсації за невикористану щорічну відпустку, 1987. 17 грн. вихідної допомоги при звільненні, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 14625 грн. та 2000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників на користь ОСОБА_6 заборгованість по заробітній платі в сумі 5 701,15 грн., невикористані нею 25 днів відпустки в розмірі 2 031,25 грн., середній заробіток за весь час затримки невиплаченої заробітної плати за період з 23 березня 2015 року по 18 грудня 2015 року у розмірі 15 112,5 грн. та вихідна допомога, передбачена ст.44 КЗпП України, у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 1 916,20 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн., а всього 25 761, 10 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду Черкаський обласний інститут післядипломної освіти педагогічних працівників Черкаської обласної ради подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки не повністю ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи із ст. 117 КЗпП, невиплата звільненій ОСОБА_6 сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП відбулося з вини Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників, тому інститут повинен їй виплатити і заборгованість по заробітній платі за січень 2015 року, лютий 2015 року та 23 дні березня 2015 року, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу та його середній заробіток за весь час затримки по день ухвалення рішення суду, а також моральну шкоду.

Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до наказу № 6 від 26 січня 1989 року ОСОБА_6 прийнята на посаду медсестри санаторія профілакторія «Мрія»(а.с.3).

Наказом №17 від 23 січня 2015 року по санаторію-профілакторію «Мрія» ОСОБА_6 звільнена з роботи на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України у звязку із ліквідацією підприємства(а.с.3).

Згідно довідки санаторію-профілакторію «Мрія» №47 від 15 вересня 2015 року, на момент звільнення ОСОБА_6 є 25 календарних днів невикористаної відпустки, в сумі 2031, 25 грн. при середньоденному заробітку 81,25 грн. (а.с.43).

При звільненні ОСОБА_6 з роботи адміністрацією підприємства не було проведено повний розрахунок та не виплачено компенсацію за 25 календарних днів невикористаної відпустки та заборгованість по заробітній платі.

Зазначені правовідносини регулюються ОСОБА_7 України, КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та іншими підзаконними нормативними актами.

Статтями 8, 9 ОСОБА_7 України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_7 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_7 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_7 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_7 України гарантується. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст. 43 ОСОБА_7 України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.49 р. N 95, ратифікованої Україною 04.08.61 р., ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Встановлено, що санаторій-профілакторій «Мрія» Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я України від 28 жовтня 2002 року № 385 "Про затвердження переліків закладів охорони здоров'я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров'я", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 листопада 2002 року за №892/7180, належить до санаторно-курортних закладів, основною функцією яких є надання послуг, пов'язаних із санаторно-курортним лікуванням та оздоровленням застрахованих осіб і членів їх сімей, студентів та учнів професійно-технічних закладів.

У 2006 році після проведення реорганізації, санаторій-профілакторій «Мрія» було включено як відокремлений структурний підрозділ (із самостійним балансом та банківськими рахунками) до структури Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників. Форма власності санаторію - державна, комунальне майно, що підтверджено Положенням про санаторій-профілакторій «Мрія».

Згідно з наказом начальника Головного управління освіти і науки Черкаської облдержадміністрації від 01 грудня 2008 року № 641, враховуючи пропозиції Головного контрольно-ревізійного управління в Черкаській області від 27 червня 2008 року №23-03/52-3677, встановлено, що з 01 січня 2009 року здійснюється господарське утримання санаторіїв-профілакторіїв «Мрія» і «Зміна» за видатками, передбаченими в обласному бюджеті на виконання обласної програми «Вчитель», за кодом функціональної класифікації 070807 «Інші освітні програми». Окрім того, п.2.3. даного наказу станом на 01 січня 2009 року затверджено в установленому порядку структуру і штатні розписи ОІПОПП санаторіїв-профілакторіїв «Мрія» і «Зміна». Наказом ректора Черкаського ОІПОПП за №01-03/06 від 23 січня 2012 року, відповідно до постанови Правління ФССзТВП від 16 червня 2011 року №31, затверджено Положення про санаторій-профілакторій «Мрія» Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників. Вказаний медичний заклад мав власне керівництво (головного лікаря) та самостійний баланс і банківські рахунки, право на проведення платіжних операцій, прийняття-звільнення працівників тощо.

Санаторій-профілакторій «Мрія» зареєстрований як роботодавець (страхувальник) в Черкаській виконавчій дирекції ФССзТВП за реєстраційним № 78. Крім того, санаторій-профілакторій підпорядкований лише по господарській частині ректору Черкаського ОІПОПП та працює під методичним керівництвом і фінансовим контролем обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності.

Відповідно довідки з єдиного державного реєстру підприємств та організацій санаторій-профілакторій «Мрія» зареєстрований як відокремлений підрозділ (філія) без статусу юридичної особи. Головним підприємством Черкаський обласний інститут післядипломної освіти педагогічних працівників (а.с. 93).

Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України сторонами по справі можуть бути лише фізичні чи юридичні особи.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що Черкаський обласний інститут післядипломної освіти педагогічних працівників є належним відповідачем по справі, так як санаторій-профілакторій «Мрія» є відокремленим структурним підрозділом Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників та не має усіх необхідних ознак юридичної особи. Отже, нести відповідальність за невиплату заборгованості із заробітної плати має Черкаський обласний інститут післядипломної освіти педагогічних працівників, як головне підприємство.

Доводи апелянта про те, що належним відповідачем по справі має бути Черкаське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності є безпідставними, так як санаторій-профілакторій «Мрія» перебував в господарському віданні апелянта та лише частково фінансувався із Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до щорічно укладених тристоронніх договорів.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи(ч.1 ст. 83 КЗпП України).

При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку (ст. 44 КЗпП України)

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно п.20 постанови Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Заперечуючи проти розміру заборгованості по заробітній платі ОСОБА_6, Черкаський обласний інститут післядипломної освіти педагогічних працівників не надав жодних розрахунків в підтвердження своїх заперечень та на спростування висновків суду першої інстанції. Розмір середньомісячної заробітної плати встановлений відповідно до довідки про середньоденний заробіток.

Тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про стягнення заборгованості за час затримки розрахунку, вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, що відповідають чинному законодавству та ступені порушення прав працівника і принципу справедливості та розумності.

Однак, судом першої інстанції не було достовірно проведено перевірку доводів позивачки про затримку виплати заробітної плати за 2015 рік та стягнуто заробітну плату за період з 01 січня 2015 року по 23 березня 2015 року включно.

Відповідно до наказу №15 від 28 січня 2015 року по санаторію-профілакторію «Мрія» всі працівники санаторію в звязку з відсутністю джерела фінансування на лютий, березень місяць 2015 року, штатні медичні працівники перебували у відпустках без збереження заробітної плати до 23 березня 2015 року (а.с.73). Даний наказ позивачкою не оспорений та є чинний.

Крім того, позивачка в ці місяці на роботу на виходила, а перебувала поза робочим місцем. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плати це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Але суд першої інстанції дану обставину не врахував, та необґрунтовано стягнув заборгованість по заробітній платі за лютий-березень 2015 року.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, де вказано, що підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене та обставини справи, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про стягнення 1000 грн. моральної шкоди.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає до зміни та скасування в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, так як судом першої інстанції не повно встановлені обставини, що мають значення для справи, що потягло за собою неправильне застосування норм матеріального права та ухвалення в цій частині нового рішення, яким до стягнення позивачці підлягає лише невиплачена заробітна плата за січень 2015 року в сумі 1916,20 грн.

Інші доводи апеляційної скарги ретельно перевірені судом апеляційної інстанції є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників - задоволити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2015 року змінити, скасувавши його в частині стягнення з Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників на користь ОСОБА_6 заборгованості по заробітній платі в сумі 5701,15 гривень.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Черкаського обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників на користь ОСОБА_6 заборгованість по заробітній платі за січень 2015 року в сумі 1916,20 (одна тисяча девятсот шістнадцять) гривень.

В іншій частині рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після його проголошення але може бути оскаржене до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з часу його проголошення.

Головуючий :

Судді :