ухвала

іменем україни

28 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Гвоздика П.О., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до апеляційного суду Львівської області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що апеляційним судом Львівської області було порушено його права, гарантовані ст. ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України, шляхом ухвалення неправосудної ухвали від 30 червня 2011 року, в результаті чого він був позбавлений доступу до правосуддя.

Унаслідок протиправних дій апеляційного суду Львівської області, які спричинили приниження честі, гідності та його ділової репутації, йому була завдана моральна шкода.

Так, у березні 2011 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до судді Сокальського районного суду Львівської області ОСОБА_5 та просив стягнути з останнього 1 600 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті противоправних дій судді, які виразились у приниженні честі та ділової репутації позивача.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 30 березня 2011 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_4 відмовлено з підстав п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 30 березня 2011 року залишено без змін.

Позивач вважає ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2011 року у вищезазначеній цивільній справі завідомо не правосудною, оскільки така постановлена без дотримання норм ст. ст. 40, 55, 56, п. п. 1,4 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 54, 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 210, 212, 213, 214 ЦПК України .

Також, апеляційний суд Львівської області при постановленні даної ухвали не дотримався Рішень Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, від 03 жовтня 2001 року № 12-рп, від 09 липня 2002 року №15-рп.

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що апеляційним судом Львівської області було порушено його права, гарантовані ст. ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України шляхом постановлення неправосудної ухвали від 30 червня 2011 року, в результаті чого він був позбавлений доступу до правосуддя.

Унаслідок протиправних дій апеляційного суду Львівської області, які спричинили приниження честі, гідності та його ділової репутації, моральних переживань, у зв'язку з позбавленням його права доступу до правосуддя, було порушено нормальні життєві зв'язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушено стосунки з оточуючими людьми, тому що всі родичі та знайомі глузують з нього, повторюючи і стверджуючи, що позивач не зможе довести свою правоту в судах, адже в кожному рішенні суду, в якому відмовлено в задоволенні його вимог, говориться, що його вимоги незаконні.

Позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди на підставі ст. ст. 22, 64 Конституції України, що полягає у виконанні вимог законів суддями апеляційного суду Львівської області, які не виконали своїх обов'язків, встановлених ст. 55 Конституцією України.

Позивач, посилаючись на вищезазначені у позовній заяві обставини справи та з підстав, передбачених ст. ст. 8, 40, 55, 56, п. 1, 4 ст. 129 Конституції України, ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 54, 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 210, 212, 213, 214 ЦПК України, просив суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 23 січня 2015 року у відкритті провадження у праві за позовом ОСОБА_4 до апеляційного суду Львівської області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2015 року ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 23 січня 2015 року скасовано, матеріали справи повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до апеляційного суду Львівської області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до положень ст. ст. 62, 126, 129 Конституції Україниматеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку, як неправосудного. Однак відсутній обвинувальний вирок, на підставі якого встановлена незаконність дій суддів цивільної колегії Апеляційного суду Львівської області при розгляді даної цивільної справи, а тому, відсутні правові підстави цивільно-правої відповідальності для відшкодування моральної шкоди згідно з ч. 5 ст. 1176 ЦК України.

Відсутність обвинувального вироку, на підставі якого встановлено незаконність дій суддів цивільної колегії апеляційного суду Львівської області при розгляді даної цивільної справи, а тому відсутні правові підстави цивільно-правої відповідальності для відшкодування моральної шкоди згідно з ч. 5 ст. 1176 ЦК України.

Судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Так, згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до ст. 125 Конституції України в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (ст. ст. 126, 129 Конституції України).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз'яснено, що у розумінні положень ч. 1 ст. 2, пп. 1, 7, 9 ч. 1 ст. 3, ст. 17, ч. 3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень ст. ст. 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв'язку із викладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Доводи касаційної скарги щодо того, що судами не захищено порушене право позивача та не застосовано норми права на які вказував позивач не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, відсутні підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко П.О. Гвоздик І.М. Завгородня