У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, агентство нерухомості «Рив'єра» про розірвання договору та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 1 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом про розірвання договору та стягнення грошових коштів.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 1 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що між сторонами по справі не виникло жодних договірних зобов'язань, оскільки договір про надання інформаційно-посередницьких послуг щодо відчуження об'єкта нерухомості, який укладено в жовтні 2013 року між агентством нерухомості «Рив'єра» та позивачем є неукладеним правочином, оскільки не підписаний жодною із сторін. Крім того, суди дійшли висновку, що розписка від 8 жовтня 2013 року, яка складена ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 про отримання грошових коштів для оформлення пакета документів з продажу об'єкта нерухомості не є договором про надання інформаційно-посередницьких послуг.

Зазначені висновки судів відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судами встановлено, що у жовтні 2013 року між агентством нерухомості «Рив'єра» в особі директора ОСОБА_7 укладено договір про надання інформаційно-посередницьких послуг щодо відчуження об'єкта нерухомості - земельної ділянки НОМЕР_1, яка розташована в смт Затока Одеської області, кооператив «Рассвет», відповідно до умов якого агентство нерухомості «Рив'єра» зобов'язувалось надати позивачці наступні послуги, а саме: первісні консультації фахівців; інформаційно-довідкове обслуговування; постійний супровід правочину по відчуженню об'єкта нерухомості; підготовка передпродажного пакета документів.

Встановлено та не заперечується сторонами, що зазначений договір не був підписаний його сторонами.

8 жовтня 2013 року ОСОБА_7 надала ОСОБА_6 розписку про отримання від останньої грошових коштів у розмірі 1 000 дол. США, що еквівалентно 8 000 грн на оформлення пакета документів для продажу земельної ділянки НОМЕР_1, яка розташована в смт Затока Одеської області, кооператив «Рассвет».

8 жовтня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено попередній договір про наміри купівлі-продажу об'єкта нерухомості - земельної ділянки НОМЕР_1, яка розташована в смт Затока Одеської області, кооператив «Рассвет».

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 24 450 грн, які сплачені за нікчемним правочином про наміри купівлі-продажу об'єкта нерухомості від 8 жовтня 2013 року.

За змістом положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Статтями 901, 903 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 3 статті 639 ЦК України якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України)

Статтею 60 ЦПК Українивстановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 212 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені положення норм матеріального та процесуального закону суди правильно виходили із того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 виникли договірні зобов'язання, оскільки спірний договір про надання інформаційно-посередницьких послуг щодо відчуження об'єкта нерухомості не підписаний жодною із його сторін. Також правильним є висновок судів, що розписка від 8 жовтня 2013 року, яка складена ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 про отримання грошових коштів для оформлення пакета документів з продажу об'єкта нерухомості не є договором про надання інформаційно-посередницьких послуг.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права є безпідставними та висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 1 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак