У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути зМіжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - Міжгірська РДА Закарпатської області) на свою користь завдану моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17 лютого 2005 року позивача призначено на посаду головного лікаря Міжгірської районної лікарні. Розпорядженням голови Міжгірської РДА Закарпатської області від 22 листопада 2011 року його притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану за ненадання другого примірника статуту лікарні, а 2 грудня 2011 року звільнено з посади в період перебування на лікарняному. Крім того, розпорядженням від 1 грудня 2011 року позивачу було оголошено догану за грубе порушення трудового законодавства при наданні відпусток і оплати праці за сумісництвом. Рішенням Міжгірського районного суду від 26 грудня 2011 року вищевказані розпорядження голови Міжгірської РДА скасовано, а позивача поновлено на посаді. Рішення суду виконано 4 січня 2012 року, однак того ж дня видане розпорядження № 3 про його повторне звільнення. Рішенням Воловецького районного суду від 27 березня 2012 року визнано незаконним і скасовано вказане розпорядження та поновлено позивача на посаді. Позивач посилався на те, що не приступив до виконання службових обов'язків, а 9 квітня 2012 року поштою одержав розпорядження про чергове звільнення з посади. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2012 року визнано незаконним і скасовано розпорядження від 09 квітня 2012 року № 116 про його звільнення та поновлено його на посаді. Такі дії відповідача вважає переслідуванням, поновлення на роботі вважає формальним, оскільки посада головного лікаря Міжгірської районної лікарні на даний час не має тих повноважень керівника, які він мав до звільнення. Посилаючись на те, що незаконними притягненнями до дисциплінарної відповідальності і неодноразовими звільненнями йому завдано моральну шкоду на суму 1 000 000 грн, яка полягає у хвилюваннях, приниженні його авторитету серед колег, знайомих, пацієнтів, громадськості району та області, оскільки він неодноразово обирався депутатом районної і обласної рад, має звання заслуженого лікаря України. Неправомірні дії відповідача призвели до приниження його честі, гідності, ділової репутації, викликали душевний неспокій, психологічну напругу, переживання за долю членів сім'ї. На ґрунті стресу позивач захворів, тому змушений постійно лікуватись, звертатись до невропатолога, проходити спеціальні обстеження і курс амбулаторного лікування. З часу звільнення позивача внаслідок переживань захворіла на гіпертонічну хворобу і його дружина. Його дочка і зять, які також працювали в Міжгірській районній лікарні, у зв'язку з погрозами посадових осіб лікарні й відділу охорони здоров'я змушені були виїхати з дітьми за межі України.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 9 лютого 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області на користь ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 рокузмінено рішення суду першої інстанції, визначено розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн.

Міжгірська районна державна адміністрація Закарпатської області, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, виходив із того, що внаслідок неодноразових звільнень, публікації розпорядження голови Міжгірської РДА Закарпатської області від 2 грудня 2011 року № 320 в районній газеті «Верховина» з ініціативи відповідача ділова репутація позивача, як керівника районної лікарні, зазнала негативного впливу.

З наведеним вище погодився і суд апеляційної інстанції, при цьому дійшов висновку про збільшення розміру моральної шкоди з 10 000 грн до 100 000 грн, оскільки вважав визначений судом першої інстанції розмір недостатнім для компенсації моральних і душевних страждань внаслідок неодноразових звільнень, погіршення його стану здоров'я та стану здоров'я його дружини, а такожпублікації розпорядження в районній газеті «Верховина» з ініціативи відповідача.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам процесуального права рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що з 17 лютого 2005 року ОСОБА_5 обіймав посаду головного лікаря Міжгірської районної лікарні.

Розпорядженнями голови Міжгірської РДА від 22 листопада 2011 року № 299 та від 1 грудня 2011 року № 319 йому оголошено догани, а розпорядженням від 2 грудня 2011 року № 320 звільнено з займаної посади.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26 грудня 2011 року вищевказані розпорядження визнані неправомірними і скасовані, а ОСОБА_5 поновлено на посаді.

3 грудня 2011 року в газеті «Верховина» з ініціативи відповідача опубліковано повний текст розпорядження голови Міжгірської РДА від 2 грудня 2011 року № 320 «Про звільнення ОСОБА_5».

Розпорядженням голови Міжгірської РДА від 4 січня 2012 року № 2 ОСОБА_5 поновлено на посаді на виконання рішення Міжгірського районного суду від 26 грудня 2011 року і того ж дня, згідно розпорядження № 3, повторно звільнено з посади.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 27 березня 2012 року вказане розпорядження визнано неправомірним і скасовано, а позивача поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні.

ОСОБА_5 поновлено на посаді на виконання рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 27 березня 2012 року, після чого, розпорядженням голови Міжгірської РДА від 9 квітня 2012 року № 116 звільнено з роботи.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2012 року вказане розпорядження визнано неправомірним та скасовано, а позивача поновлено на посаді.

У зв'язку з невиконанням Міжгірською РДА протягом тривалого відрізку часу рішення суду першої інстанції від 30 серпня 2012 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Міжгірського районного суду від 2 вересня 2013 року позов ОСОБА_5 задоволено частково та стягнуто на його користь 91 603 грн 82 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 20 000 грн. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13 лютого 2014 року зменшено розмір стягнення моральної шкоди до 10 000 грн.

Згідно розпорядження голови Міжгірської РДА від 5 червня 2014 року № 40 і наказу начальника відділу охорони здоров'я Міжгірської РДА від 5 червня 2014 року № 428-к ОСОБА_5 поновлено на посаді головного лікаря Міжгірської районної лікарні.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам розґяснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи даний спір та стягуючи з відповідача моральну шкоду, суди попередніх інстанцій не надали оцінки тим обставинам, що позивач вже отримав сатисфакцію за порушення його трудових прав, неодноразово звертався з позовами про відшкодування моральної шкоди з різних підстав. Суди не визначились з підставами пред'явленого у даному випадку позову та характером правовідносин, які виникли між сторонами, не перевірили наявність підстав для відповідальності відповідача за завдану моральну шкоду та не встановили в чому саме вона полягає.

В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди позивач, крім іншого, посилався на її заподіяння у зв'язку зі зниженням престижу, ділової репутації, внаслідок публікації розпорядження Міжгірської РДА №320 від 2 грудня 2011 року в районній газеті «Верховина», приниження його честі, гідності, ділової репутації, зниження авторитету серед колег, знайомих, пацієнтів, громадськості району та області, оскільки він неодноразово обирався депутатом районної і обласної рад, має звання заслуженого лікаря України.

Разом з тим, суди не з`ясували наявність такої шкоди та протиправність дій відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Не з`ясували, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру (приниження честі, гідності, ділової репутації), за яких обставин чи якими діями вони заподіяні. Не встановили в чому саме полягає така шкода з урахуванням стану здоров'я позивача, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Посилаючись на завдання позивачу моральної шкоди у зв'язку з приниженням його честі, гідності і ділової репутації, зниження престижу, внаслідок публікації розпорядження Міжгірської РДА №320 від 2 грудня 2011 року в районній газеті «Верховина», суди залишили поза увагою те, що при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди, заподіяної особі поширенням відомостей, які не відповідають дійсності і порочать її честь, гідність та ділову репутацію, необхідно враховувати роз'яснення, які дав Пленум Верховного Суду України в постанові «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян і організацій» (зі змінами і доповненнями).

Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не навели відповідних мотивів, свої висновки належним чином не мотивували та не зазначили з чого вони виходили визначаючи суму відшкодування саме у тих розмірах, яких вважали, не перевірили доказів, на які посилався позивач в обґрунтування заявленого ним розміру шкоди та на які посилався відповідач на його спростування.

Судами не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 9 лютого 2015 року, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
суддіВ.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська