У х в а л а

іменем україни

3 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» про визнання недійсним договору та зобов'язання здійснити зарахування коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

3 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

29 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») про визнання недійсним договору та зобов'язання здійснити зарахування коштів, посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору від 18 липня 2008 року були порушені їх права як споживачів кредитних послуг, оскільки перед укладенням оспорюваного договору вони не отримали від банку усю передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформацію, крім того у порушення вимог ст. 18 вказаного закону у кредитному договорі наявний істотний дисбаланс прав та обов'язків кредитодавця та споживача, унаслідок чого зазначений кредитний договір підлягає визнанню недійсним із зарахуванням у рахунок погашення тіла кредиту 46 544,96 доларів США, сплачених на погашення відсотків за кредитом, та 1 238,10 доларів США пені, сплаченої на виконання умов кредитного договору.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 липня 2015 року, у задоволенні позову

ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 липня 2015 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 в повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із безпідставності та недоведеності позовних вимог, оскільки відсутні докази на підтвердження того, що права позивачів на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені, оскільки сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо порядку видачі та погашення кредиту.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення чч. 1, 2 і 3 цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом установлено, що 18 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та позивачами було укладено кредитний договір, за умовами якого останні отримали кредит у розмірі 61 859 доларів США для придбання автотранспортного засобу, сплату витрат, пов'язаних з його державною реєстрацією та комісії банку.

Згідно з п. 3.1 постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

За правилами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язанийповідомитиспоживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як визначено у рішенні Конституційного Суду України від

10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року (далі - Директива) про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.

Зокрема в п. 22 Директиви визначено, що Держави - члени ЄС повинні мати право приймати або вводити в дію національні положення, які забороняють кредитору вимагати від споживача відповідно до кредитного договору відкривати рахунок у банку, або укладати договір у відношенні іншої додаткової послуги, або виконувати платежі або сплачувати комісію для таких банківських рахунків або інших додаткових послуг. У Державах -членах ЄС, в яких подібні комбіновані пропозиції дозволені, споживачі повинні бути проінформовані до закінчення строку дії кредитного договору про будь-які додаткові послуги, які є обов'язковими для кредиту, який може бути отриманий одночасно або відповідно до умов ринку. Платежі, які підлягають оплаті у зв'язку з цими додатковими послугами, повинні бути включені в загальний розмір кредиту, або, якщо розмір цих платежів не може бути визначений раніше, споживачі повинні отримати достатню інформацію про наявні платежі на попередній стадії укладення договору. Кредитор має бути обізнаний про платежі на додаткові послуги, коли він сам пропонує їх споживачу або діє від імені третьої особи, якщо ціна цього залежить від конкретних особливостей або матеріального становища споживача.

Проте суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213, 214,

315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів позивачів належним чином не перевірили, не встановили усіх дійсних обставин справи, що мають істотне значення для правильного її вирішення, зокрема не дали належної оцінки змісту укладеного між сторонами договору, взагалі не дослідили його умови щодо розміру та порядку погашення кредиту, а саме - таблиці сукупної вартості кредиту (а.с. 16, 54, 56, 64), відповідного графіку, які відсутні у матеріалах справи й не надані відповідачем на вимогу суду, унаслідок чого дійшли передчасних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову та відповідність оспорюваного кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди не сприяли всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснили позивачам право звернутися до суду із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, хоча ОСОБА_3 та ОСОБА_4, обґрунтовуючи позов, зазначали про те, що на їх думку дійсна сукупна вартість кредиту вища, ніж про це було повідомлено банком під час укладення кредитної угоди.

Висновки суду на порушення вимог закону ґрунтуються на припущеннях.

Ураховуючи, що суди першої й апеляційної інстанцій належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин, не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

3 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

29 липня 2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4

Володимирівни до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» про визнання недійсним договору та зобов'язання здійснити зарахування коштів передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

О.М. Ситнік