АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Усатова І.А.
№ 22-ц/796/3009/2016 Доповідач - Борисова О.В.
справа № 760/9927/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право власності на частину набутого за час спільного проживання з відповідачем майна, та виділити йому у власність із спільного майна подружжя 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, що складається з двох кімнат, загальною площею 45,81 кв.м житловою площею 28,20 кв.м.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07.12.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем була надана суду довідка з пенсійного фонду, яка підтверджувала отримання ним стабільного доходу, у вигляді заробітної плати в період часу з 2002 по 2005 роки, що вказувала на наявність у нього коштів, достатніх для купівлі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Вважає, що відповідач не надала жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про те, що отримання відповідачем коштів за квартиру АДРЕСА_3, знаходиться в прямому правовому зв'язку із придбанням за рахунок цих коштів 1/2 частини спірної квартири, що і було безпідставно зазначено судом у його рішенні.

Суд помилково поклав на нього обов'язок доведення наявності у позивача спільних з відповідачем прав на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, мотивуючи у судовому рішенні відмову у позові тим, що саме він не надав доказів придбання спірного майна за спільні кошти чи кошти позивача, натомість мотивував відмову у позові припущенням відповідача, що кошти від продажу частки квартири були внесені в рахунок придбання спірного майна, посилаючись виключно на дати та інтервал укладання правочинів, що на думку позивача свідчить про грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині законності та обґрунтованості судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судовому засідання апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечували та просили рішення суду у справі залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що 1/2 частина квартири, придбана ОСОБА_2 за її особисті кошти, отримані від продажу її частини в іншій квартирі, що належала їй та є її особистою приватною власністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 24.12.1997 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька - ОСОБА_5.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П., за реєстровим № 3021, за яким 26.08.2004 року видано реєстраційне посвідчення, ОСОБА_2 діюча від свого імені та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_5 придбали двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,81 кв.м, житловою площею 28,20 кв.м, в рівних частинах. Вказана квартира придбана за 7302 грн. 78 коп.

Згідно довідки БТІ квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (в рівних долях) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2004 року.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 ставив перед судом питання про визнання за ним права власності на 1/4 спірної квартири, оскільки на його думку, вона була придбана за рахунок спільних коштів подружжя.

Колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва 20.04.1994 року, згідно з розпорядженням № 1563 від 20.04.1994 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 28.04.1994 року в реєстровій книзі за № 796, двокімнатна квартира АДРЕСА_2, належала відповідачу (дошлюбне прізвище ОСОБА_7) та ОСОБА_8 в рівних частинах.

19.06.2001 року відповідач разом з ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І., продали за 10000 грн. належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2.

04.07.2001 року відповідач, яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., придбали за 11800 грн. в рівних долях, трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 56,50 кв.м., житловою площею 42,60 кв.м.

18.08.2004 року ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_10, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., продали вищевказану квартиру за 10000 грн.

У цей же день 18.08.2004 року відповідач, яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітньої дочки на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., придбали за 10000 грн. в рівних частках, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Згідно довідки (форми № 3) від 30.01.2015 року № 243, у квартирі АДРЕСА_1 з 14.10.2004 року зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, останній з 1997 року по 2001 рік перебував у Бучанській виправній колонії № 85.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно.

Установивши, що до придбання спірної частини квартири сторони перебували у шлюбі та оцінюючи, крім даних про приватизацію квартири від 20.04.1994 року, договорів купівлі-продажу від 19.06.2001 року, 04.07.2001 року та від 18.08.2004 року, інші об'єктивні докази, зокрема вчинення продажу квартири АДРЕСА_3 та купівлю спірної квартири в один той самий день - 18.08.2004 року, суд першої інстанції, застосовуючи норми статей 57, 60 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про придбання спірної частини квартири АДРЕСА_1 за особисті кошти ОСОБА_2

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 року №6-79цс13 та від 25.11.2015 року № 6-2333цс15.

Вірним є висновок суду про те, що копія договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_6 від 19.03.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук З.М., на який посилається позивач, як на доказ джерела отримання коштів, які були витрачені ним на придбання спірної частини квартири не є доказом по справі, оскільки власником зазначеної у договорі квартири був ОСОБА_13, якому квартира і належала на підставі свідоцтва про право на спадщину, а не сам позивач (а.с. 66).

Крім того, апелянтом не надано доказів того, що від продажу квартири АДРЕСА_6 від продавця/власника на його користь були передані грошові кошти.

Також суд першої інстанції вірно зауважив, що спірна квартира була придбана відповідачем з її донькою у рівних долях, тобто по 1/2 частині на кожну, а враховуючи те, що станом на 18.08.2004 року донька була малолітньою, то ОСОБА_2 діяла в її інтересах і грошові кошти в розмірі 10 000 грн. були сплачені саме нею.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді