АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 755/14856/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10168/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Марцинкевич В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.
15 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В., Прокопчук Н.О.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4, третя особа: Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,-

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості в сумі 2261352,79 грн. за кредитним договором № 2706/0108/71-028 від 25 січня 2008 року звернуто стягнення на майно ОСОБА_4, а саме квартиру АДРЕСА_1

В іншій частині позову відмовлено.

Виконання рішення зупинено до припинення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 1 червня 2016 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року залишено без задоволення.

Представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення скасувати та ухвалити нове, яким звернути стягнення на предмет іпотеки, визнати право власності на спірну квартиру, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 25 січня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2706/0108/71-028, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти для споживчих потреб у розмірі 100000 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом до 25 січня 2033 року.

Зазначив, що позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 8 липня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 2305627,71 грн. з яких: тіло кредиту - 2017347,15 грн., відсотки - 238253,92 грн., пеня - 47274,92 грн., сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу та по відсотках кредиту - 333,78 та 2417,94 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 25 січня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно якого ВАТ «Сведбанк» в іпотеку було передано нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності.

25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ВАТ «Сведбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 січня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2706/0108/71-028, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти для споживчих потреб у розмірі 100000 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом до 25 січня 2033 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 25 січня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно якого ВАТ «Сведбанк» в іпотеку було передано нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності.

25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ВАТ «Сведбанк» відступив ПАТ «Дельта Банк» права вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

З матеріалів справи також вбачається, що станом на 8 липня 2015 року у відповідача, у зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, виникла заборгованість в розмірі 2305627,71 грн. з яких: тіло кредиту - 2017347,15 грн., відсотки - 238253,92 грн., пеня - 47274,92 грн., сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу та по відсотках кредиту - 333,78 та 2417,94 грн.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положенням ст. 625 ЦПК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону України Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином не виконано взятих на себе зобов'язань, у зв'язку із чим, відповідно до умов договору іпотеки, повинно бути звернуто стягнення на майно.

Проте з таким висновком суду першої інстанції повною мірою погодитися не можна з огляду на наступне.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

За змістом Іпотечного договору від 25 січня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4, сторони узгодили, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

Згідно п.12 Іпотечного договору за вибором іпотекодержавтеля застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотеко держателя: - за рішенням суду; - за виконавчим написом нотаріуса; - згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотеко держателя викладене в пп. 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.

За вибором іпотеко держателя може бути здійснено в позасудовому порядку згідно умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом:

1) переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель письмово повідомляє Іпотекодавця з дотриманням вимог, установлених ст. 37 Закону України «про іпотеку». Іпотекодержатель набуває Предмет іпотеки у власність вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки Предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності;

2) продажу предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку»

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати за рішенням суду право власності на іпотечне майно у спосіб, передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги представника позивача, що обраний ними спосіб звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності за іпотекодержателем узгоджений сторонами, з огляду на наступне.

Згідно ст. 37 Закону країни «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Саме такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 30.03.2016 року у справі № 6-1851цс15.

Відтак, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді