АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1715/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді П'єнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар Філіпчук О.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа Національний Банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування якого вказувалось, що 05 липня 2007 року між АКБ "ТАС-Комерцбанк", правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» (право вимоги перейшло до ПАТ «Дельта Банк») та відповідачем був укладений договір споживчого кредиту за №2202/0707/71-002 за умовами якого банк надав у тимчасове користування споживчий кредит на умовах забезпеченості, строковості, платності, цільового характеру грошові кошти в сумі 40 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,89% річних з кінцевим терміном до 05.07.2027 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором відповідач передала у іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,4 кв.м. Проте, умови кредитного договору позичальником не виконуються належним чином, в зв'язку з чим станом на 20.07.2015 року виникла заборгованість в розмірі 866 766,45 грн., з них сума заборгованості за кредитом - 729 138,69 грн., заборгованості за відсотках - 107 331,34 грн., пені - 28 556,13 грн., три відсотки річних простроченої заборгованості по тілу кредиту та три відсотки річних від простроченої заборгованості по відсотках 1 435, 38 грн. А тому, банк просив в рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за банком права власності на квартиру.

В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 866766,45 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на нього за банком.

Ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи залучено Національний Банк України.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апелянт вважає, що при ухваленні рішення судом однобічно проаналізовано норми матеріального права, не повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не було здійснено всебічного та об'єктивного дослідження доказів. На думку апелянта, існують всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя, оскільки такий спосіб захисту порушених прав передбачений умовами договору.

В судовому засіданні представник апелянта підтримала апеляційну скаргу.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що 05 липня 2007 року між ОСОБА_2 та АКіБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») було укладено кредитний договір №2202/0707/71-002, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 40500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 05 липня 2027 року (а.с. 5-22).

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором №2202/0707/71-002, 05 липня 2007 року між АКіБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г.Г., зареєстрований за № 4106 (а.с. 23-26). Відповідно до п. 2 даного договору, ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лучковською Т.М. від 23.06.2007 року, за реєстровим номером №5625. Предмет іпотеки має загальну площу 43,4 кв.м., житлову площу 29,5 кв.м., і складається з трьох житлових кімнат.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги до боржників щодо повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 51-55).

У п. 11 вищезазначеного іпотечного договору сторони погодились, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо на день, визначений основним зобов'язанням, позичальник не поверне іпотекодержателю суму кредиту та/або проценти за користування кредитом та/або пеню або іншу заборгованість, та/або платежі та санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням за цим договором, в тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу так і процентів за ним).

Пунктом 12 договору передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: - рішення суду (п. 12.1); - виконавчого напису нотаріуса(п. 12.2.); - за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (п. 12.3).

Згідно з п. 12.3.1 іпотечного договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

04.08.2015 року ПАТ «Дельта Банк» направив відповідачці ОСОБА_2 вимогу про усунення порушень умов кредитного договору та сплату простроченої заборгованості.

Однак, умови кредитного договору відповідачем ОСОБА_2 належним чином не виконувались. Розмір кредитної заборгованості станом на 20.07.2015 року становив 865 016,16 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 729 138,69 грн., сума заборгованості за відсотками - 107 331,34 грн., пеня - 28 556,13 грн.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що застереження у іпотечному договорі від 05.07.2007 року, укладеному між сторонами, про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки стосується лише позасудового способу врегулювання спору. Однак, в силу вимог закону позивач не позбавлений можливості на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування інших встановлених Законом України «Про іпотеку» способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував роз'яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у постанові № 5 від 30 квітня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яких не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, не відповідають змісту оскаржуваного рішення.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 постави № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

В даному випадку, іпотечним договором від 05.07.2007 року чітко передбачено, що позасудове врегулювання спору здійснюється двома способами звернення стягнення на предмет іпотеки, одним із яких є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, що узгоджується із вимогами ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд, у даному випадку, не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Законом України «Про іпотеку» предбачено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Вказана правова позиція передбачена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року №6-1851цс15.

Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча/підпис/ І.В.Пєнта

Судді:/підписи/ А.П.Корніюк

О.І.Талалай

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Салоїд Н.М. Провадження № 22-ц/792/1715/16

Доповідач -П'єнта І.В. Категорія № 27