АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/671/15-ц Головуючий в І інстанції
Категорія 5 (І) Камбул М.О..
№ 22-ц/774/279/К/16 Доповідач - Соколан Н.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Соколан Н. О.,

суддів: - Бондар Я.М., А.,Зубакової В. П.,

за участю: секретаря - Маслової К. В.

відповідача ОСОБА_4,

її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_8 про вселення, виселення та позбавлення права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_6, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 про вселення, виселення та позбавлення права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування вимог зазначив, що відповідачі проживають у квартирі за адресою: м. Кривому Розі, квартира АДРЕСА_1, яка на підставі договору дарування належить його малолітній донці ОСОБА_7

Відповідачі в добровільному порядку не бажають виселятись з квартири, перешкоджають власнику користуватися належним йому майном. За таких обставин просив суд вселити власника - малолітню ОСОБА_7 разом з ним в спірну квартирі, з якої виселити відповідачів з квартири та позбавити їх права користування житловим приміщенням.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 жовтня 2015 року позов ОСОБА_6, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_8 про вселення, виселення та позбавлення права користування житловим приміщенням задоволено; вселено малолітню ОСОБА_7 разом з батьком ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1, з якої виселено ОСОБА_4, її малолітню доньку ОСОБА_8 з позбавленням права користування житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи; висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи; судом не взято до уваги, що власник не несе тягар утримання майна; не взято до уваги факт реєстрації відповідачів в спірній квартирі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

При вирішенні спору, судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1, на підставі договору дарування, посвідченого 29.12.2014 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу за Р 7219 Русавською Т.В., належить малолітній ОСОБА_7

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач правомірно набула право власності житло, а тому, у відповідності до вимог ст. 391 ЦК України, законні представника малолітньої, мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання членів сім'ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідачами, які проживали в спірної квартирі за згоди колишнього співвласника, не надано доказів щодо відсутності з їх сторони перешкод у користуванні своєю власністю позивачем, тому доводи апеляційної скарги щодо не дослідження судом всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки відповідачі не мають наміру добровільно звільнити квартиру, яка належить позивачу.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що власник не несе тягар утримання майна, та не взято до уваги факт реєстрації відповідачів в спірній квартирі, є безпідставними, оскільки не мають правового значення для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачі позбавлені можливості вільно користуватись належною на праві власності квартирою, що згідно Конституції України порушує їх права та свободи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо наявності вчинення перешкод зі сторони відповідачів в користуванні квартирою позивачами. Порушення права власності мають бути усунуті відповідно до положень ст. 321 ЦК України, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений у його здійсненні.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, ст. ст. 313- 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: