Справа № 161/2735/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/773/1164/16 Категорія: 48 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області

в складі: головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

секретар Вергун Т.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення часток у спільному майні подружжя за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2016 року позов в даній справі задоволено, визнано, що ОСОБА_1 належить 1/2 частина у спільному сумісному майні подружжя квартирі АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, яке вважає незаконним, таким, що підлягає до скасуванню. Просить рішення скасувати і постановити нове, яким в позові відмовити.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10.1986 року, який між ними розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 04.11.2008року, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №146 від 24.03.2009 року.

З довідки Луцької кооперативної житлово-експлатаційної контори №8 ЖБК (далі ЛК ЖЕК №8 ЖБК) від 23.06.2015 року №33/1 встановлено, що членом кооперативу №67 є ОСОБА_3 згідно рішення Луцької міської ради №619 від 26.12.1990 року. Перший внесок сплачено 3200крб. в обєднаний кооператив до заселення будинку. Пайові внески сплачувались поквартально з І кварталу 1991 року, в ІІІ кварталі 1992 року залишок суми сплачено в розмірі 5936 крб. в повному обсязі.

Ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу по вул.Кравчука-28/104 у місті Луцьку Волинської області виданий 04.01.1991 року на імя ОСОБА_3 До складу сімї входили чоловік ОСОБА_1 та син ОСОБА_5

Згідно Свідоцтва про право власності на квартиру від 24.09.2015 року, виданого Реєстраційною службою Луцького міського управління юстиції, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Відповідно до відомостей домової книги та довідки про склад сімї №1241 від 01.10.2015року, у квартирі №104 в будинку по вул.Кравчука,28 в м.Луцьк Волинської області зареєстрована відповідач ОСОБА_3 з 13.02.1991року та її син ОСОБА_5 з 21.08.2003року і по теперішній час.

Задовольняючи позовні вимоги щодо належності ОСОБА_1 1/2 частини спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що сторонам на праві спільної сумісної власності належить квартира, підстав для відступу від начала рівності часток подружжя, судом не встановлено і сторони в суд таких доказів не надали.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що узгоджуються із нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС УРСР) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Такі ж положення щодо правового режиму майна подружжя встановлені й у ст.57, ст.ст.60, 61, 69, 70, 71 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки квартира №104 в будинку по вул.Кравчука,28 в м.Луцьк Волинської області була набута сторонами за час шлюбу, то вона належить їм на праві спільної сумісної власності, частки в квартирі є рівними. Квартира є неподільною річчю і суд першої інстанції правильно визнав ідеальну частку позивача.

Доводи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що спірна квартира придбана за кошти її матері ОСОБА_6, яка вносила гроші на рахунок кооперативу, не заслуговують на увагу.

Пайові внески за квартиру вносились під час шлюбу сторін. Внесення ОСОБА_6 коштів, як вступний внесок в кооператив за ОСОБА_3 в травні 1989року, не породжують її права власності на цю квартиру та не збільшують частку у квартирі ОСОБА_3

Відповідно до розяснень, викладених в пунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (ст.ст. 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України), враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Посилання відповідача на те, що підставою для відмови у позові є пропущення позовної давності спростовується наступним.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Після розірвання шлюбу позивач ОСОБА_1 продовжував користуватися спірною квартирою по січень 2015року, що визнавалось відповідачем ОСОБА_3 Право спільної сумісної власності на квартиру ОСОБА_1 порушено з цього часу і саме тоді він дізнався про порушення свого права.

Добровільне зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання у 2005році не впливає на його право власності на квартиру, так як він постійно проживав в ній, що підтверджується поясненнями сторін, повістками з військкомату за 2014рік, у яких зазначена домашня адреса м. Луцьк вул.Кравчука,28/104, матеріалами перевірки Луцького МВ УМВС України у Волинській області №181 від 05.01.2015року.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду із даним позовом не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Оформлення ОСОБА_3 на своє імя свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3 24.09.2015року, не має значення для поділу майна і визначення частки у спільному сумісному майні подружжя, так як квартира набута за час шлюбу.

Виходячи з положень закону, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Відповідач не подала суду доказів, що спірна квартира є її особистою приватною власністю.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 червня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: