У Х В А Л А

26 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 8 квітня 2015 року та рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 8 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», публічного акціонерного товариства «Сведбанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 8 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 8 квітня 2015 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2015 року відмовлено ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

У лютому 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 8 квітня 2015 року та рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 8 грудня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального права, а саме пункту 2, підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та пункту 5 Положення про порядок видачі Національним банком України (далі - НБУ) індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявник надав постанови Вищого господарського суду України від 27 жовтня 2015 року та 27 січня 2016 року, а також постанову Верховного Суду України від 21 березня 2011 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив з того, що за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України у відповідача для здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства. Встановивши наявність у відповідача відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ для здійснення кредитних операцій у валюті, видача яких не суперечить вимогам чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що банк мав право видавати кредити в іноземній валюті.

У наданих як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права постановах Вищого господарського суду України від 27 жовтня 2015 року і 27 січня 2016 року суд касаційної інстанції зазначив, що за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України у відповідача для здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства. Суди попередніх інстанцій, встановивши наявність у відповідача банківських ліцензій, згідно з якими йому надано право здійснювати банківські операції, та дозволів на здійснення валютних операцій, а також видачу відповідачу Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, дійшли обґрунтованого висновку, що відповідач мав достатні юридичні підстави та законне право згідно з положеннями статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті, а відтак і на укладення відповідних договорів, унаслідок чого відсутні правові підстави для визнання недійсним кредитного договору.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Постанова Верховного Суду України від 21 березня 2011 року не є рішеннями суду касаційної інстанції, ухваленим у порядку касаційного провадження, а прийнята у порядку, визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, тому не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», публічного акціонерного товариства «Сведбанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки за заявою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 8 квітня 2015 року та рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 8 грудня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко