Справа № 155/638/15-ц Провадження № 22-ц/773/234/16 Головуючий у 1 інстанції: Чонка В.В.
Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Русинчука М.М., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря Лимаря Р.С.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 02 березня 2008 року до 01 жовтня 2014 року вона з відповідачем перебувала в шлюбі, за час якого вони нажили спільне майно, яке просить поділити, виділивши їй 1/2 частину зі всього спірного майна, а саме: автомобілів НОМЕР_1 та марки NISSAN PRIMASTAR д.н.з. НОМЕР_2, кухонного куточка «Версаль», дивана «Премєра» (малютка), дивана «Євро», зварювального апарата «Дніпро-М», пилососа «Saturn ST-VC 0262», пральної машини, двох компютерів, двох морозильних камер, душової кабіни, стелажа для взуття, газонокосарки, верстата для балансування автомобільних шин, шиномонтажного верстата, вкладів з нарахованими відсотками, внесених відповідачем 13 червня та 26 червня 2008 року в кредитну спілку «Горохів Кредит», а також просила визнати спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку в с.Марковичі, по вул. Веселій, 2 Горохівського району,Волинської області, приміщення шиномонтажу по вул. Берестецькій в м. Горохові Волинської області, та провести поділ цього майна, виділивши їй ? частину вказаного майна.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2015 року позов задоволено частково, ухвалено провести поділ подружнього майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 наступним чином.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 компенсацію за 1/2 частки автомобіля NISSAN PRIMASTAR, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, виділено ОСОБА_2 1/2 частку кухонного куточка «Версаль», 1/2 частку дивану «Премєра», 1/2 частку дивану «Євро», ? частку зварювального апарату «Дніпро-М», 1/2 частку пилососа марки «Saturn ST-VC 0262» та 1/2 частки душової кабіни. Виділено ОСОБА_2 1/2 частку вкладу, внесеного ОСОБА_4 13 та 26 червня 2008 року в кредитну спілку «Горохів-Кредит» з нарахованими на зазначені вклади відсотками. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1/2 частки вартості проведеного ремонту житлового будинку по вул. Веселій в с.Марковичі Горохівського району в сумі 13776,60 грн. та судові витрати в сумі 1500 грн. сплаченого судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимогах щодо: виділення у її власність 1/2 частки автомобіля НОМЕР_1; 1/2 частки пральної машини; 1/2 частки від двох компютерів; 1/2 частки від двох морозильних камер; 1/2 частки стелажа для взуття; 1/2 частки газонокосарки (мотокоси); визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку та виділення їй 1/2 частки цього будинку; визнання спільною сумісною власністю подружжя 1/2 частки павільйону їдальні та проведення його поділу шляхом виділення їй 1/2 частини з 1/2 частки павільйону,що знаходиться в с.Цегів, по вул.Бічній,1 Горохівського району Волинської області.

Позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали із підстав, у ній наведеній, просили рішення в частині відмови в позові скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог повністю. Відповідач апеляційну скаргу заперечив, просив рішення залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи, наведені в апеляційній скарзі в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, на підставі ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дане майно було набуте в період перебування сторін у шлюбі, а тому у них виникло право спільної сумісної власності на спірне майно, та враховуючи вимоги ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя, визначив саме такий порядок поділу майна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Так, згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України).

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України, ч.5 ст.71 СК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" вартість спільного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги,якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

В даній справі для здійснення поділу майна суд першої інстанції повинен був зясувати вартість речей, які підлягали поділу, сторони надати докази щодо вартості майна на час розгляду справи, а саме такі вимоги законодавства залишились поза увагою суду.

Вирішуючи спір, суд у порушення статей 213, 214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не зясував обсяг спільного майна подружжя, його загальну вартість; не витребував у сторін розрахунки сум вартості майна, яке просить стягнути позивач та на яке погоджується відповідач, не з'ясовано всіх обставин справи та не надано їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

В суді апеляційної інстанції сторони узгодили вартість спірного майна, а саме визначили, що вартість придбаного ними за час шлюбу майна становить: кухонний куточок «Версаль» - 1600 грн., диван «Премєра» (малютка) - 1900 грн., диван «Євро» - 3680 грн., зварювальний апарат «Дніпро-М» - 1150 грн., пилосос «Saturn ST-VC 0262» - 699 грн. та душова кабіна - 1220 грн., що підтверджено долученими до матеріалів справи копіями товарних чеків (а.с.29-31, 42), а також погодились, що крім вищезазначеного майна, на придбання якого збереглися підтверджуючі документи, ними було придбано і на час припинення шлюбних відносин залишилось у наявності наступне майно: пральна машина вартістю 1800 грн., морозильна камера вартістю 500 грн. та газонокосарка вартістю 600 грн.

Відповідачем ОСОБА_4 подано до суду апеляційної інстанції висновок № 33 експертного автотоварознавчого дослідження від 25 березня 2016 року про те, що ринкова вартість автомобіля NISSAN PRIMASTAR, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 складає 191879,46 коп., яку бере до уваги колегія суддів, оскільки в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_2 хоча і було надано іншу довідку з оцінкою вартості вказаного автомобіля на суму 242916 грн., однак вона погодилася, що слід взяти до уваги висновок автотоварознавчого дослідження, оскільки він є більш обєктивним, так як оцінювачем було фактично оглянуто автомобіль, а за її заявою оцінка визначалась орієнтовно, без огляду транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_2 в позовній заяві зазначала, що за час шлюбу подружжям було придбано нерухоме майно: приміщення для шиномонтажу, яке знаходиться по вул. Берестецькій в місті Горохові, Волинської області, та житловий будинок, що знаходиться в селі Марковичі по вул. Веселій, 2 Горохівського району Волинської області.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 пояснив, що житловий будинок є його особистою власністю, оскільки подарований йому матірю, приміщення шиномонтажу по вул. Бічній в м.Горохові в подружжя немає, а натомість у його особистій власності є ? частина приміщення павільйону їдальні по вул. Бічній,1 в с. Цегів, яке також йому подароване.

Судом встановлено, що вказаний житловий будинок ОСОБА_4 належить на підставі договору дарування від 11.10.2012 року, а також у власності відповідача є ? частина нежитлового приміщення павільйону їдальні в с. Цегів, по вул. Бічній ,1, згідно договору дарування від 28.04.2014 року, що підтверджено належними доказами Інформацією з Державного реєстру речових прав та копією договору дарування будинку (а.с.49-51, 100-102).

Позовні вимоги щодо поділу будинку позивач обґрунтувала тим, що хоча будинок і був подарований відповідачу, однак його вартість значно збільшилась за рахунок ремонтних робіт та його покращення під час шлюбу, а тому відповідно до вимог ст.62 СК України має бути визнаний обєктом спільної сумісної власності подружжя і вона має право, рівне з відповідачем, на володіння, розпорядження та користування цим спільним майном.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про стягнення в користь позивача половину вартості ремонтних робіт в сумі 13776,60 коп. не відповідає вимогам закону та виходить за межі позовних вимог, оскільки позивач не просила стягнути вказані кошти, а вимагала визнати повністю будинок спільною сумісною власністю і виділити їй ? частину вказаного неподільного майна.

Щодо нежилого приміщення шиномонтажу позивач вказує, що змінювала позовні вимоги в суді першої інстанції, зазначивши, що просила до поділу включити замість приміщення шиномонтажу ? частину приміщення павільйону їдальні, що знаходиться в с. Цегів, вул.Бічна,1 Горохівського району. Вимоги обґрунтовувала тим, що договір дарування укладено фіктивно, а насправді був укладений договір купівлі-продажу даного приміщення, тому вважає це майно спільним сумісним майном і таким, що підлягає поділу порівну.

З матеріалів справи не вбачається, що позивачем ОСОБА_2 змінювались позовні вимоги, оскільки з письмовою заявою про такі зміни вона не зверталась, в той час як подання уточнень чи зміни позовних вимог передбачається у такій самій формі , як і сама позовна заява, тобто у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак позивачка свого процесуального обов'язку, передбаченого ст. ст. 10, 60 ЦПК України щодо доведення своїх вимог, не виконала, отже ці вимоги не підлягають до задоволення.

Із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідач категорично заперечив щодо наявності на час припинення шлюбних відносин такого майна, як двох компютерів, другої морозильної камери, стелажа для взуття, які були пошкоджені, або продані ще під час шлюбу. Відповідач ствердив та надав суду відповідний письмовий документ, який визнала і позивач, що верстат для балансування автомобільних шин та шиномонтажний верстат йому не належали, а були придбані іншою особою ОСОБА_5. Також зазначив, що автомобіль НОМЕР_1 під час перебування у шлюбі у серпні 2014 року відчужив своїй матері ОСОБА_1 з відома позивачки, а автомобілем марки NISSAN PRIMASTAR, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, який зареєстрований за позивачем ОСОБА_2, користується і на даний час та не заперечує щодо його поділу.

Позивачем ОСОБА_2 не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та спростування заперечень відповідача у цій частині, тому колегія суддів вважає, що вимоги про поділ вказаного майна не підлягають до задоволення за недоведеністю.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Також позивачем ОСОБА_2 було заявлено, що відповідачем вносились пайові членські внески в кредитну спілку «Горохів-Кредит» 13 червня 2008 року та 26 червня 2008 року. Однак суду надано на підтвердження цих вимог копії угод від 26 червня 2007 року про пайовий членський внесок ОСОБА_4 до кредитної спілки в сумі 500 грн., тобто, до укладення шлюбу, та угоду від 13 червня 2008 року на внесок в сумі 1000 доларів США, що еквівалентно пяти тисячам гривень. Однак в суді апеляційної інстанції відповідач ствердив, а позивач повністю погодилася, що вказані кошти внесені відповідачем із зароблених ним за кордоном заощаджень, отже не можуть бути спільно нажитим за час шлюбу майном, тому не підлягають до поділу. Інші оглянуті в суді апеляційної інстанції документи, зокрема членська книжка пайовика КС «Горохів-Кредит» на імя ОСОБА_4 та оригінали квитанцій про сплату коштів до кредитної спілки не спростовують вказані обставини, при тому, що інших угод між ОСОБА_4 та кредитною спілкою сторонами не надано.

Сторони в суді ствердили, що обидва спірні автомобілі були придбані ними під час шлюбу. Однак автомобіль марки FIAT SCUDO було відчужено іншій особі ще до розлучення.

За змістом ст. 65 CK України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Однак і в своїй позовній заяві і в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі, а також у поясненнях в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 наполягала на тому, щоб при поділі майна їй було судом виділено саме ? частину спільно нажитого майна, і заперечувала щодо стягнення в її користь грошової компенсації, посилаючись на те, що не дає на це свою згоду, а відповідачем не внесено на депозитний рахунок суду відповідної суми для компенсації.

У звязку з такою правовою позицією позивача ОСОБА_2 колегія суддів в межах заявлених нею позовних вимог в суді першої інстанції вважає, що вимоги про виділення їй ? частини автомобіля марки FIAT SCUDO, який з серпня 2014 року є у власності іншої особи, без звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, є безпідставними, тому не підлягають до задоволення.

Таким чином, враховуючи наявність у спільній власності сторін іншого майна, а також погоджену його вартість в суді першої інстанції, з врахуванням вимог щодо рівності часток сторін у праві власності на спільне майно подружжя, колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. Отже, до поділу підлягає таке спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2: автомобіль марки NISSAN PRIMASTAR вартістю 191879,46 грн., право власності на яке слід визнати за сторонами в рівних частках, кухонний куточок «Версаль» вартістю 1600 грн., диван «Євро» вартістю 3680 грн., пилосос «Сатурн» вартістю 699 грн., морозильна камера вартістю 500 грн., а всього на суму 6479 грн., яке суд виділяє позивачці ОСОБА_2, та пральна машина вартістю 1800 грн., зварювальний апарат вартістю 1150 грн., диван «Премєра» вартістю 1900 грн., душова кабіна вартістю 1220 грн. та газонокосарка вартістю 600 грн., а всього майно на суму 6670 грн., що судом виділяється в порядку поділу відповідачу.

Оскільки різниця у вартості ідеальних часток подружжя становить 95,50 грн., тому компенсація у розмірі 95,50 грн. та витрати з оплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 243,60 грн., відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин ухвалене в справі судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст.309 ЦПК України, та з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 26 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

1) визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 частину автомобіля НОМЕР_3 вартістю 191 879 (сто дев"яносто одна тисяча вісімсот сімдесят дев"ять) гривень 46 коп.;

2) виділити у власність ОСОБА_2:

- кухонний куточок "Версаль" вартістю 1600 грн.;

- диван "Євро" вартістю 3680 грн.;

- пилосос "Сатурн" вартістю 699 грн.;

- морозильну камеру вартістю 500 грн., а всього на суму 6479 грн.;

3) виділити у власність ОСОБА_4:

- пральну машину вартістю 1800 грн.;

- зварювальний апарат вартістю 1150 грн.;

- диван "Прем"єра" вартістю 1900 грн.;

- душову кабіну вартістю 1220 грн.;

- газонокосарку вартістю 600 грн., а всього на суму 6670 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 95 (дев"яносто п"ять) гривень 50 коп. в якості доплати за різницю у вартості ідеальних часткок виділеного сторонам при поділі майна.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 243 (двісті сорок три) гривень 60 коп. понесених судових витрат на сплату судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді