АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Мараєвої Н.Є., Кирилюк Г.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Явдюк Наталія Анатоліївна, Перша київська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним і анулювання реєстрації права власності на Ѕ частину квартири, про переведення прав покупця та визнання права власності на квартиру, про визнання договору дарування Ѕ частини квартири нікчемним та про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу,

№ апеляційного провадження:22-ц/796/5804/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Кричина А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у березні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним в частині покупця ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідченого 9 жовтня 1998р. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, анулювання реєстрації права власності на Ѕ частину квартири за ОСОБА_3, переведення на нього прав і обов'язків покупця Ѕ частини квартири та визнання за ним права власності на всю квартиру. Також позивач просив визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 9 жовтня 1998р. уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири, де формально покупцем також був зазначений ОСОБА_3, який грошові кошти за квартиру не сплачував, у квартирі ніколи не проживав, коштів на її утримання не витрачав. Позивач стверджував, що ОСОБА_3 був зазначений покупцем квартири у договорі, оскільки він повинен був повернути підприємству, де ОСОБА_3 працював фінансовим директором, матеріальну допомогу у розмірі 10 000 доларів США, яка була йому надана для придбання квартири. Згідно наявної усної домовленості після виплати всієї суми матеріальної допомоги ОСОБА_3 зобов'язався переоформити на нього право власності на Ѕ частину квартири. Проте, 4 листопада 2004р. подарував частину квартири ОСОБА_2

Позивач вважав укладені договори удаваними, а відтак і недійсними.

Рішенням суду від 25 лютого 2016р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

- 2 -

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, так як відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнали, що грошові кошти за квартиру були сплачені тільки ним, а ОСОБА_3 був фіктивно записаний у договорі у якості покупця.

Також позивач вважає, що строк позовної давності необхідно обраховувати з 12 листопада 2012р., коли йому стало відомо про договір дарування частини квартири.

Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги у порядку ч. 5 ст. 76 ЦПК України (с.с.177 т.2), у судове засідання не з'явилися, 5 вересня 2016р. позивач подав заяву про перенесення судового засідання у зв'язку із його станом здоров'я, проте, документів у підтвердження цим обставинам не надав, тому причини неявки позивача у судове засідання визнані колегією суддів неповажними, представник позивача клопотання про перенесення судового засідання не подав, причини неявки не повідомив, тому колегія суддів відповідно до ст. 305 ЦПК України вирішила за можливе провести судовий розгляд у відсутність позивача та його представника.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, який заперечував проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 9 жовтня 1998р. між ОСОБА_4, як продавцем, та ОСОБА_1 і ОСОБА_3, як покупцями, укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Відповідно до пункту 1 договору ОСОБА_1 та ОСОБА_3 купили квартиру у рівних частинах. Договір посвідчений державний нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Бондаренко Г.О. та зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 15 жовтня 1998р.

4 листопада 2004р. ОСОБА_3 подарував Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 на підставі договору дарування частини квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Явдюк Н.А. та зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 5 листопада 2004р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 58 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Отже, мнимою є угода, по якій сторони не здійснювали ніяких дій.

Разом з тим, під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_4 продав квартиру, отримав грошові кошти за неї, отже вчинив продаж квартири, а ОСОБА_1 і ОСОБА_3 придбали квартиру, сплативши за неї грошові кошти та зареєструвавши своє право власності.

При цьому, під час судового розгляду позивачем не було надано належних та допустимих доказів у підтвердження своїх тверджень, що ОСОБА_3 грошові кошти за квартиру не сплачувалися.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_4 підтвердив отримання грошових коштів

- 3 -

тільки від нього, що також підтверджено ОСОБА_3, не підтверджені будь-якими доказами, так як заяви ОСОБА_4, надані суду першої інстанції, таких тверджень не містять, в них зазначено тільки про визнання позовних вимог без обґрунтування такого визнання, а будь-яких заяв ОСОБА_3 суду надано не було, сам відповідач участі у судовому засіданні не приймав і ніяких пояснень суду не надавав.

Також не надано позивачем суду доказів і у підтвердження своїх посилань про отримання грошової позики на підприємстві, де фінансовим директором працював ОСОБА_3, та про наявність будь-яких домовленостей з ним.

Вказана обставина також підтверджується і діями самого позивача, який протягом тривалого часу не порушував питання про виконання ОСОБА_3 домовленості про передачу позивачу частини квартири.

Твердження позивача про те, що ОСОБА_3 квартирою не цікавився, витрати на її утримання не ніс, ніколи в ній не проживав та не був в ній зареєстрований, не можуть бути підставою для визнання угоди мнимою або удаваною, так як це не передбачено нормами діючого матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу квартири в частині покупця ОСОБА_3 є удаваним, позивач зобов'язаний був вказати, які саме правовідносини в дійсності виникли між ОСОБА_9, який продав квартиру, і ОСОБА_3, який придбав Ѕ частину квартири, та довести дані обставини належними і допустимими доказами.

Аналогічно позивач повинен був зазначити, який саме правочин був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, і довести це.

Проте, матеріали справи таких доказів не містять, а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про недоведеність позовних вимог.

Судом повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

- 4 -

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: