Ухвала

іменем україни

17 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Фермерського господарства «Стоянов А.А.» про визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до

ФГ «Стоянов А.А.», в якому посилалась на те, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 5,13 га, розташована на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області з цільовим призначенням «ведення товарного сільськогосподарського виробництва».

01 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ФГ «Дінекс-Агро» було укладено договір оренди цієї земельної ділянки на строк 10 років, і актом від 12 вересня 2014 року ОСОБА_4 передала ФГ «Дінекс-Агро» на місцевості вказану земельну ділянку у короткострокову оренду.

Посилаючись на те, що ФГ «Стоянов А.А.», яке користується земельною ділянкою з січня 2011 року на підставі підписаного між нею та ФГ «Стоянов А.А.» договору оренди вказаної земельної ділянки, у 2014 році засіяв її ріпаком, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на врожай озимого ріпака 2015 року у кількості

11,13 тон та витребувати вказаний врожай у відповідача.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що на підставі державного акта на право власності на землю НОМЕР_1, виданого 19 вересня 2002 року, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 5,13 га, яка розташована на території Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, з цільовим призначенням «введення товарного сільськогосподарського виробництва».

Також судом під час розгляду справи було встановлено, що 04 січня 2011 року між ОСОБА_4 та ФГ «Стоянов А.А.» підписано договір оренди вказаної земельної ділянки, але державна реєстрація вказаного договору оренди землі відсутня. При цьому сторони не заперечували, що договір оренди, укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_4 та ФГ «Стоянов А.А.», не розірвано та недійсним не визнано, він виконувався сторонами, а орендодавець отримував орендну плату.

Крім того, 01 вересня 2014 року між ОСОБА_4. та ФГ « Дінекс-Агро» було укладено договір оренди цієї ж земельної ділянки на 10 років з покладанням на орендодавця обов'язку по сплаті орендної плати. Актом від 01 вересня 2014 року земельну ділянку передано в короткострокову оренду ФГ «Дінекс - Агро».

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_4 як власник земельної ділянки посилалась на те, що землекористувач - відповідач ФГ «Стоянов А.А.» самовільно використовував земельну ділянку, а тому її права як землевласника підлягають захисту шляхом визнання права власності на посівні сільськогосподарських культур, які були засіяні ФГ «Стоянов А.А.» у 2015 році, та витребування у відповідача врожаю ріпаку.

Аналогічні вимоги викладені і в касаційній скарзі.

Так, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, тобто у випадку порушенння з боку особи меж зідйнсненя своїх прав.

За змістом ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, на підставі ч. 1 ст. 638 ЦК України, ст. ст. 13, 16 ЦК України дійшов висновку, що при підписанні договору оренди від 04 січня 2011 року ОСОБА_4 та ФГ «СтояновА.А.» досягли згоди щодо істотних умов договору оренди, дані про визнання договору недійсним або його розірвання у справі відсутні, і цього сторони не заперечували, отже ФГ «Стоянов А.А.» правомірно використовував земельну ділянку згідно з її призначенням, а обраний ОСОБА_4 спосіб захисту - визнання права власності на врожай не можна вважати належним способом відшкодування шкоди.

Крім того, як роз'яснено в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України, розміри збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам вилученням (викупом) або тимчасовим зайняттям земельних ділянок у встановленому порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад відповідно до Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284).

У такому ж порядку визначаються збитки, заподіяні обмеженням прав власників землі та землекористувачів, погіршенням якості земель або приведенням їх у не придатний для використання за цільовим призначенням стан унаслідок негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували розмір неодержаних нею доходів, адже кількість врожаю визначена позивачкою на підставі даних статистики щодо урожаю на інших земельних ділянках.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що ФГ «Стоянов А.А. самовільно використовував земельну ділянку, а тому не має права на врожай, були предметом дослідження й оцінки судів попередніх інстанцій, вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко