22-ц/775/753/2016(м)
Головуючий у 1-й інстанції Ковтуненко В.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

22 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у м.Маріуполі у складі:

головуючої судді - Биліни Т.І.,

суддів Мальцевої Є.Є., Лопатіної М.Ю.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно, яке було придбано у період шлюбу, -

в с т а н о в и л а:

03 червня 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 19 жовтня 2004 року по 09 червня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_4 За час шлюбу вони придбали квартиру 118 у будинку 252 по б. Шевченко в м. Маріуполі Донецької області та автомобіль марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. 26 листопада 2014 року ОСОБА_4 помер. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є його мати ОСОБА_3 та син від першого шлюбу ОСОБА_4 Посилаючись на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено з підстав пропущення строку позовної давності.

З вказаним рішенням не погодилася ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року скаргу задоволено, рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та автомобіля марки «ВАЗ-21114», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Розподілено судові витрати.

З рішенням апеляційного суду не погодилися відповідачі та кожен окремо подали касаційні скарги.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2, зазначила, що спірне майно було придбано за спільні кошти зі ОСОБА_4 Суд дійшов помилкового висновку, що позивач пропустила строк позовної давності, вирішивши, що він розпочався після розірвання шлюбу. Даний висновок не відповідає фактичним обставинам справи. Незважаючи на розірвання шлюбу 09 червня 2009 року, між позивачем та ОСОБА_4 залишилися теплі стосунки. За життя ОСОБА_4 позивачу ніхто не чинив перешкод у користуванні майном. Між колишнім подружжям не поставало питання про поділ спільно нажитого майна оскільки спору стосовно нього не було. Позивач, як співвласник, дізналася про порушення свого права власності, після смерті колишнього чоловіка, коли спадкоємці подали нотаріусу заяву про прийняття спадщини та замінили замки у квартирі. Отже, вважає, що початок позовної давності слід обчислювати з дня смерті колишнього чоловіка 26 листопада 2014 року, а не з дня розірвання шлюбу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5, доводи апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3, її представник ОСОБА_6 та представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а скарга ОСОБА_2 підглядає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Переглядаючи справу відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційного оскарження та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції, оскільки вважає їх необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на законі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 пропустила трирічний строк позовної давності для предявлення вимог про поділ майна подружжя, оскільки розлучилася із померлим ОСОБА_4 у червні 2009 року, а до суду із позовом за захистом порушеного права звернулася лише у червні 2015 року.

Проте, відмовляючи в задоволенні позову з причин пропущення строку позовної давності, суд першої інстанції не звернув уваги на положення ч.2 ст.72 СК України, які передбачають, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно положень ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції було вірно встановлено та ніким в апеляційній інстанції не спростовано, що спірне майно було набуте позивачем та її колишнім чоловіком під час шлюбу. Проте, яким чином та з якого часу було порушено право власності позивача на спільне майно після розірвання шлюбу та чи були підстави для задоволення клопотання про застосування наслідків пропущення строку позовної давності, судом першої інстанції не встановлено.

Вказані обставини є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 уклали шлюб(свідоцтво про одруження видано ВРАЦС Жовтневого РУЮ міста Маріуполя Донецької області, актовий запис №828, прізвище дружини після одруження ОСОБА_4). 09 червня 2009 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано(свідоцтво про розірвання шлюбу, видано Жовтневим ВРАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області, актовий запис №253). 26 листопада 2014 року ОСОБА_4 помер (свідоцтво про смерть, актовий запис №2295 від 28.11.2014 року, зареєстровано Жовтневим ВДРАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області). (а.с.6, 7, 27)

Спірне майно, а саме однокімнатну квартиру за № 118 в будинку 252 на бульварі Шевченка в м. Маріуполі Донецької області, загальною площею 29,92кв.м. було придбано ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 12 квітня 2005 року, посвідченому Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за №1905, за 6672 гривень. ОСОБА_2 надала письмову згоду чоловіку ОСОБА_4 на укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири, що посвідчено нотаріально за №1902.

В той же день, тим же нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу за №1908, за яким ОСОБА_4 продав однокімнатну квартиру за № 121 у тому ж будинку, загальною площею 21,6кв.м., за 4813 гривень. Зазначена квартира належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.05.1997 року.(а.с. 79, 83, 91,97)

Крім того згідно довідки за №2498648 Управління державної автоінспекції Центру ДАІ №1405 (ЦНППВАЗ-1 місто Маріуполь) станом на 26.05.2015 року за ОСОБА_4 зареєстрований транспортний засіб: «ВАЗ 21114», держаний номерний знак НОМЕР_2, 2006 року випуску. Свідоцтво про реєстрацію від 14.10.2006 року.(а.с.46,98)

Пред'являючи позов, ОСОБА_2 посилалась на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Проте, з даним доводом не можна погодитися в повній мірі з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі за № 6-2333цс15 та від 7 вересня 2016 року у справі за №6-801цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

У п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

В судовому засіданні, суду першої інстанції, а саме 28.09.2015 року ОСОБА_2 визнавала, що грошові кошти отримані від реалізації квартири за №121 були витрачені на придбання квартири за №118 в будинку 252 на бульварі Шевченка в м.Маріуполі Донецької області.

Враховуючи наведене квартиру за №118 в будинку 252 на бульварі Шевченка в м.Маріуполі не можна визнати спільним майном подружжя в повному обсязі, оскільки вона була придбана за особисті грошові кошти ОСОБА_4 та спільні із ОСОБА_2

З огляду на вказане існує можливість визначити суму спільних грошових коштів витрачених на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 29,9кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., а саме: 6672грн.(вартість придбаної квартири) 4813грн.( грошові кошти ОСОБА_4 отримані від реалізації власної квартири) = 1859грн. Вказана сума, 1859грн.., є спільним грошовим внеском подружжя у придбання спільного житла.

У відповідності до положень ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка майна співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають значення.

Враховуючи вище вказане 1859грн. : 2 = 929грн.50коп.

Тобто грошовий внесок ОСОБА_2 у придбання спірної квартири дорівнює 929,50грн., що відповідає 1/7 частині її вартості.

Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою співвласника, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Доводи позивача, що її частина квартири повинна бути збільшена, внаслідок того, що 27 травня 2005 року вона уклала з ТОВ «ММК ім.Ілліча» договір купівлі-продажу будівельних матеріалів в розстрочку на суму 2100грн., який виконувала шляхом погашення боргу із заробітної плати, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки позивач не довела, що внаслідок вказаних дій відбулося поліпшення придбаного майна та збільшилася його вартість. Крім того в судовому засіданні апеляційної інстанції позивач пояснила, що ремонтні роботи в спірній квартирі були здійснені за грошові кошти колишнього чоловіка.

В судовому засіданні апеляційної інстанції було встановлено та ніким не спростовано, що автомобіль ВАЗ 21114, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, сірого кольору, двигун 30, кузов ХТА 6272 було придбано за 49000грн. Для його придбання 16.06.2006 року ОСОБА_4 уклав договір займу на суму 25000грн., строком до 16 червня 2009 року, погашення боргу здійснювалося шляхом утримання грошових коштів із його заробітної плати. Решту необхідної суми ОСОБА_4 та ОСОБА_2 позичили у близьких родичів та знайомих. Погашення боргу відбувалося в період шлюбу, який було розірвано 09 червня 2009 року. Внаслідок чого позивач набула право на ? частину вказаного автомобіля. (т.2 а.с.67)

Відповідачі не надали доказів того, що ОСОБА_4 на момент розірвання шлюбу мав боргові зобовязання та здійснював особисто погашення боргу і в якій саме сумі.

Доводи відповідачів, що для придбання спірного автомобіля ОСОБА_4 продав автомобіль ВАЗ 21063, 1989 року випуску, який належав йому на праві власності, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки біржовий договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу було укладено 01 листопада 2006 року, за ціною продажу -100 грн.(т.1 а.с.58)

Тобто, автомобіль ВАЗ 21063, 1989 року випуску було продано ОСОБА_4 вже після придбання автомобіля ВАЗ 21114, 2006 року випуску, зареєстрованого на нього 14 жовтня 2006 року, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу РСА №739848. (т.1 а.с.98)

У відповідності до положень ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовані норми матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 1 ст.88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що позивач понесла судові витрати у сумі 1245,40грн.((243,60грн. +121,80грн. +880,00грн.), а оскільки її позовні вимоги були задоволені не в повному обсязі а частково, вона має право на часткове відшкодування судових витрат - в сумі 797,06грн. Враховуючи, що позовні вимоги заявлені в рівній мірі як до ОСОБА_3 так і до ОСОБА_4, то кожен окремо повинен відшкодувати позивачу судові витрати в сумі 398,53грн. (а.с. 1,8,128 ).

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/7 частину квартири 118 в будинку 252 по бул. Шевченка в м. Маріуполі Донецької області, загальною площею 29,92 кв. м., житловою площею 18,3 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21114, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, сірого кольору, двигун 30, кузов ХТА 6272.

Стягнути зі ОСОБА_3, яка народилася 26 січня 1935 року в с.Тимоновичи Семенівського району Чернігівської області, ІПН НОМЕР_3, зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 «а» на користь ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_4 судовий збір у розмірі 398 (триста девяносто вісім) грн. 53коп.

Стягнути зі ОСОБА_4, який народився 01 квітня 1982 року у м.Маріуполі Донецької області, ІПН НОМЕР_5, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, вул. 9-ої Авіадівізії буд.12 кв. 27 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 398 (триста девяносто вісім) грн. 53коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цим рішенням.

Судді: