АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ОСОБА_2, ІНК»

на судовий наказ Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року

у справі за заявою ОСОБА_3 про стягнення з приватного акціонерного товариства «ОСОБА_2, ІНК» нарахованої, але невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою, в якій просив видати судовий наказ про стягнення з ПрАТ «ОСОБА_2, ІНК» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з травень-липень 2015 року у розмірі 8722,72 грн. (а.с. 1-2).

22 жовтня 2015 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська видав судовий наказ про стягнення з ПрАТ «ОСОБА_2, ІНК» на користь ОСОБА_3 нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати в розмірі 8722,72 грн. (а.с. 10).

09 листопада 2015 року ПрАТ «ОСОБА_2, ІНК» подало до суду першої інстанції заяву в якій просило скасувати судовий наказ Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року про стягнення на користь ОСОБА_3 нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати (а.с. 12-13).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2015 року у задоволенні заяви ПрАТ «ОСОБА_2, ІНК» про скасування даного судового наказу було відмовлено (а.с. 18).

В апеляційній скарзі ПрАТ «ОСОБА_2, ІНК» посилається на неправильне застосування судом норм процесуального права при ухваленні судового рішення, неповне зясування судом обставин у справі, у звязку з чим ставить питання про скасування судового наказу (а.с. 20-22).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового наказу в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Перелік вимог, визначених частиною першою статті 96 ЦПК, які можуть розглядатися в порядку наказного провадження, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся із вимогою про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, що передбачено п.1 ч.1 ст. 96 ЦПК України.

Як розяснено в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23 грудня 2011 року «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» (далі Постанова) наявність спору про право (пункт 2 частини третьої статті 100 ЦПК), яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб'єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб'єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов'язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні (частина третя статті 267 ЦК України. Разом із тим лише той факт, що договірні зобов'язання (наприклад, у частині оплати заборгованості телекомунікаційних послуг чи послуг телебачення і радіомовлення) не виконуються, без обґрунтування причин, не вважається наявністю спору про право.

Також, в п. 12 Постанови зазначено, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати (пункт 1 частини першої статті 96 ЦПК), судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості із заробітної плати, а й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати (Закон України від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці", Закон України від 19 жовтня 2000 року N 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати"). До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання. При цьому частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник має право звернутися до суду з вимогою про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В матеріалах справи наявні копія трудової книжки з якої вбачається, що ОСОБА_3 працював у ПрАТ «ОСОБА_2, ІНК» з 19 лютого 2014 року на посаді слюсаря та був звільнений 06 липня 2015 року в звязку зі скороченням штату (а.с.5).

Згідно наданих заявником копій розрахункових листів по виплаті заробітної плати у ПрАТ «ОСОБА_2, ІНК» перед ОСОБА_3 наявна заборгованість по заробітній платі у розмірі 8722,72 грн. (а.с. 7).

Даних про погашення такої заборгованості матеріали справи не містять та не надані апелянтом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно видав наказ про стягнення за боржника на користь ОСОБА_3 зазначеної суми.

Доводи апелянта стосовно того, що розрахункові листи не є доказами заборгованості перед ОСОБА_3, не є підставою для скасування судового наказу апеляційним судом, відповідно до приписів ст. 309-1 ЦПК України, оскільки зазначені в скарзі обставини розяснено вищенаведеними положеннями Постанови.

Посилання в апеляційній скарзі на положення «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13 січня 2004 року, також не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки дана Інструкція розроблена для органів статистики з метою проведення відповідних статистичних спостережень та містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об'єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників.

Зокрема, відповідно до п. 1.1 Інструкції вона не застосовується для визначення складових фонду оплати праці як бази (об'єкта) для нарахування внесків до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Більш того, з заяви про скасування судового наказу та апеляційної скарги не вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обовязок перед заявником щодо виплати заробітної плати. Також з матеріалів справи не слідує, що боржник оспорює вказану суму заборгованості.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судовий наказ залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309-1, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ОСОБА_2, ІНК» відхилити.

Судовий наказ Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: