Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.10.2016 Справа №607/11432/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

Головуючого Братасюка В.М.

секретаря судового засідання Чичкевич О.І.

за участю прокурора Воловник М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за заявою представника - лікаря - психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому Основним Законом визначено, що народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя виключно в одній формі - через присяжних (ч.4 ст. 124 Конституції України).

Відтак, хоча ч.4 ст. 234 ЦПК України передбачено, що в окремому провадженні заяви про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку здійснюється судом за участі двох народних засідателів, для визначення поняття «суд, встановлений законом», підлягає до застосування ст. 124 Конституції України, як норма прямої дії, котра не передбачає участі народу у здійсненні правосуддя в процесуальному статусі народного засідателя.

Заявник, представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні звернувся до суду з заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування .

В обґрунтування заяви посилається на ту обставину, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, і може завдати значної шкоди своєму здоровю, у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги шляхом госпіталізації для лікування в закритому психіатричному стаціонарі.

У судовому засіданні представник заявника підтримав доводи, які викладені в заяві, просив їх задовольнити. Зазначив, що в матеріалах справи є достатньо доказів - лікарський висновок, звернення чоловіка, що свідчать про необхідність госпіталізацію ОСОБА_1 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, оскільки її поведінка становить загрозу для її життя та здоров"я.

Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення заяви заперечив.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, встанови наступні обставини.

У судовому засіданні зясовано, що 07.10.2016 року бригадою швидкої допомоги у супроводі чоловік та доньки доставлена до ТОККПНЛ гр.. ОСОБА_1, 05.08.1967 року, у звязку, як зазначено у висновку комісії лікарів психіатрів без дати та номера, «неадекватною поведінкою вдома».

У зазначеному вище висновку комісії лікарів психіатрів описано, що ОСОБА_1 за фахом перукар, останні три роки не працює за фахом (перукар) у звязку з хворобою. Вона одружена, має дві доньки, котрі живуть окремо, проживає з чоловіком у будинку по вул. Підгородній, 36 з усіма зручностями в задовільних матеріально побутових умовах. ВГ, ТБС, інші інфекційні хвороби заперечує. Хворіє на дифузний зоб. Спадковість не обтяжена, епізодично палить та вживає спиртне.

Комісія лікарів психіатрів зазначає, що ОСОБА_1 страждає на душевне захворювання з 2011 року, коли у неї були наявні ознаки депресії лікувалася періодично (тричі у 4 і одного разу в 5 відділенні ТОККПНЛ). Виписана останнього разу 21.07.2016 року. Вдома у ОСОБА_2 склалася неблагополучна психологічна обстановка з чоловіком, що призвело до рецидиву хвороби. Амбулаторно не бажає лікуватися і не вважає за потрібне.

Зі слів чоловіка останнє погіршення стану здоровя ОСОБА_1 сталося внаслідок сімейних конфліктів, й під час конфлікту остання погрожувала чоловіку ножем.

Комісія лікарів психіатрів відзначає, що пацієнтка доступна мовному контакту, внутрішньо напружена та підозріла до оточуючих, в процесі розмов заспокоїлася, висловлює невдоволення на адресу чоловіка та доньки, до власного стану критики не має, суїцидальних та соціонебезпечних думок не висловлювала на час огляду. Емоційно стабільна, під час перебування у відділенні відмовляється від їжі та пиття.

З приводу доведеності заявником необхідності надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_1 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування , суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст.. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

У 2006 році ВРУ прийнято Закон «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», ст..17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права.

Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення ввід 18.12.2008 року «Савіни проти України»).

Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, («Гласс проти Сполученого Королівства» від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» від 11.07.2006 року).

А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_1 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у її приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції.

В судовому засіданні сама ОСОБА_1 суду пояснила що станом на дату судового розгляду вона усвідомлює, що дійсно потребує д існує необхідність її реабілітації з метою уникнення невиправних наслідків, однак остання категорично заперечує лікування на стаціонарі Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні, оскільки пробувши там певний проміжок часу мала можливість спостерігати - сама будівля установи, режим перебування на психіатричному стаціонарі та факт перебування в даній установі на лікуванні людей з значно гіршими психічними розладами ніж у ОСОБА_1 усе це діє на неї надзвичайно гнітюче та може призвести до невиправних наслідків її психіки.

Окрім цього ОСОБА_1 суду пояснила, що на даний час швидше має місце проблема психологічного співіснування її з чоловіком та донькою. Саме чоловік провокував її на агресивну поведінку, й вона вимушено, щоб заспокоїтися одного разу вночі полишила місце проживання, і з метою забезпечення власної безпеки взяла з собою домашнього собаку.

Суд наголошує, що згідно за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя. шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи.

Представник заявника наполягає на надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_1 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні саме для стаціонарного лікування, оскільки державою не створені умови надання закладом психіатричної допомоги ТОККПНЛ примусово в амбулаторному порядку, й на запитання головуючого судді не зміг пояснити в чому саме курс примусового лікування ОСОБА_1 в амбулаторних умовах відрізнятиметься від курсу лікування на психіатричному стаціонарі.

Більш того лікар психіатр пояснив, що на даний час ОСОБА_1 є спокійною та не висловлює будь яких соціонебезпечних чи суїцидальних думок.

Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують.

А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, з огляду на недоведеність представником заявника неспроможності ОСОБА_1 самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність - суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку потенційно цілком достатнім могло б бути надання особі психіатричної допомоги, навіть за необхідності в примусовому порядку, однак амбулаторно, в домашніх умовах в зоні створеного ОСОБА_1 життєвого комфорту.

Однак, оскільки суд розглядає заяви виключного в межах заявлених вимог й відсутнє звернення лікаря психіатра про надання особі примусової психіатричної допомоги в амбулаторному порядку, вирішувати дане питання з власної ініціативи суд не вправі.

Крім того суд зауважує, що з наданих суду пояснень лікаря психіатра, самої ОСОБА_1 , та опосередковано змісту висновку лікарів психіатрів, має місце швидше проблема у психологічному співіснуванні ОСОБА_1 з членами родини, адже загострення її психоемоціного стану відбувається не спонтанно поза волею ОСОБА_1, в саме внаслідок конфліктних ситуацій між нею чоловіком та донькою.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212 - 215, 218, 223, 279, 282, 294, 296 ЦПК України, Законом України "Про психіатричну допомогу", суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд.

Головуючий суддяОСОБА_3