У Х В А Л А

14 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину,

встановила:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 30 березня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 20 000грн. на відшкодування моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4, ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу касаційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 1200 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, виходив із того, що позивачами не було надано суду належних і допустимих доказів того, що вони відповідно до свого матеріального і сімейного становища потребували матеріальної допомоги і така допомога їм надавалася за життя дочкою ОСОБА_8 Також при вирішенні спору судами було враховано, що після загибелі ОСОБА_8, усі витрати по її похованню взяла на себе відповідач ОСОБА_7 Чоловік останньої надав чоловіку ОСОБА_9 і ОСОБА_5 120 000 грн., у зв'язку з чим потерпілі у кримінальній справі склали розписку про те, що вони ніяких претензій до ОСОБА_7 не мають. Виходячи із того, що ОСОБА_5 отримала зазначені кошти від ОСОБА_7 і розпорядилася ними, то суди дійшли до правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди лише на користь батька ОСОБА_4

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року суд виходив із того, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2011 року, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення довічного утримання та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, проаналізувавши положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» дійшов висновку про те, що непрацездатними батьками слід вважати батька та матір, які досягли пенсійного віку і є непрацюючими. На час смерті сина позивачі досягли пенсійного віку. У той же час питання щодо їх непрацездатності (працювали вони чи ні на день смерті сина) судами не з`ясовувалось. Посилання суду на те, що позивач був працездатним належними доказами не підтверджено. Отже, суди не зясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, зокрема, чи являлися позивачі на день смерті сина непрацездатними та чи мали вони право на одержання від нього утримання, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко