Справа 6/303/376/16
У Х В А Л А

21 грудня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Морозової Н. Л.

при секретарі Ільчак Р. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачеві подання головного державного виконавця Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження особи (боржника) ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в:

Головний державний виконавець Мукачівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області ОСОБА_1 звернулася до суду з поданням погодженим начальником Мукачівського РВ ДВС ОСОБА_3 про тимчасове обмеження особи - боржника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України.

Подання мотивоване тим, що на виконанні в Мукачівському РВ ДВС ГТУЮ, знаходиться виконавче провадження №43408443, з виконанням виконавчого листа №2/303/2651/13 від 20.09.2013 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання доньки Віолети, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 06.08.2013 року і до повноліття. Державний виконавець посилається на те, що боржник ОСОБА_4 ухиляється від сплати заборгованості по аліментам та виконання рішення суду та просить про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України.

Відповідно до вимог частини другої статті 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Державний виконавець, який звернувся з даним поданням в судове засідання не зявився, в поданні просив розглядати подання у її відсутності.

Суд, перевіривши матеріали подання приходить до наступного висновку:

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі - Закон № 3857-XII).

Статтею 217 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може вжити заходів для забезпечення його виконання.

Відповідно до ст.6 Закону України „Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобовязання.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням. Статтею 90 зазначеного Закону передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього Закону.

Отже, з погляду значення словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

У матеріалах подання, наявний виконавчий лист № 2/303/2651/13 від 19.09.2013 року, постанова про відкриття виконавчого провадження від 21.05.2014 року, заява боржника ОСОБА_2 про те, що він не відмовляється від сплати аліментів, але на даний час він ніде не працює, та зобовязався сплачувати аліменти в сумі по 300,00 грн., та повідомив, що в нього відсутній закордонний паспорт. Крім цього, в матеріалах подання наявна відповідь з ГУ ДМС України в Закарпатській області про те, що у гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорту громадянина України для виїзду за кордон не має.

Документи виконавчого провадження, які, на думку державного виконавця, підтверджують ухилення боржника від виконання зобов'язання, не містять фактичних даних, які б вказували на ухилення боржника від виконання зобовязань. Жодних доказів на підтвердження наміру боржника виїхати за межі України з метою невиконання рішення суду судом не встановлено, так-як в нього навіть відсутній паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Статтею 90 зазначеного Закону передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього Закону.

У матеріалах справи відсутні, докази, що боржник не виконував законних вимог державного виконавця чи якимось чином перешкоджав державному виконавцю, вчиняти дії щодо примусового виконання рішення суду за рахунок реалізації майна боржника.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом. Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону № 606-XIV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Оскільки жодних дій, з боку боржника, які б свідчили про його свідому бездіяльність, спрямовану на ухилення від виконання обовязку щодо погашення суми заборгованості, судом не встановлено, а в матеріалах подання відсутні, суд не знаходить законних підстав для задоволення подання про обмеження боржника у конституційному праві виїзду за межі України.

Керуючись: Законом України „Про виконавче провадження, ст.6 Закону України „Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, ст. 377-1 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні подання головного державного виконавця Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження особи (боржника) ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий Морозова Н. Л.