Справа № 515/1485/16-ц
Провадження № 2/515/2173/16
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Шевиріна А.О.,

за участю секретаря Чумаченко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

08 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 4,39 га, розташовану на території Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, яка залишилася після смерті його матері ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер його дядько ОСОБА_3, якому за життя належала земельна ділянка площею 4,39 га, що розташована на території Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області. Після смерті ОСОБА_3 рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 07.12.2010 року було визнано право власності на зазначену земельну ділянку за матір'ю позивача ОСОБА_2, але вона не встигла зареєструвати це рішення за життя. Зазначив також, що ІНФОРМАЦІЯ_5 його мати померла в с.Нерушай Татарбунарського району Одеської області. У передбачений законом строк позивач звернувся до державного нотаріуса Саратського районного нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини, який відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на земельну ділянку. Посилаючись на неможливість оформити спадкові права у позасудовому порядку, оскільки оригінал правовстановлюючого документу втрачений, ОСОБА_1 вважав, що є підстави для визнання за ним права власності на земельну ділянку судом.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив розглядати справу за його відсутності.

Представник Нерушайської сільської ради, сповіщений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання також не з'явився. Голова Нерушайської сільської ради надіслав суду письмову заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує та просить розглядати справу без участі представника сільради.

Перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 07 грудня 2010 року у справі №2-969/10 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 4,39 гектара, розташовану на території Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданим Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області на ім'я ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.а.с.11, 12).

Судом встановлено, що з ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 03.11.1968 року НОМЕР_3, актовий запис №16 (а.с.50)

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_4, виданого 05.08.1969року Нерушайською сільрадою Татарбунарського району Одеської області слідує, що позивач є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.6).

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5, виданим 10.02.2015року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 померла в с.Нерушай Татарбунарського району Одеської області (а.с.9).

З матеріалів справи вбачається, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 народження, (а.с.15,32).

Судом встановлено, що 10 квітня 2013 року ОСОБА_2 вчинила заповіт, посвідчений секретарем Нерушайської сільської ради ОСОБА_5, яким заповіла усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і на що вона за законом матиме право, своєму синові ОСОБА_1 (а.с.45).

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 04.10.2016року №45305817 та витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №42853705 від 04.02.2016 року слідує, що заповіт ОСОБА_2, посвідчений 10.04.2013 року в Нерушайській сільській раді та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №8, є чинним (а.с.а.с.35, 51).

В судовому засіданні встановлено, що за заявою позивача державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори 03.06.2015року заведено спадкову справу №157/2015 до майна ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5, при цьому чоловік спадкодавця ОСОБА_4, відмовився від прийняття спадщини після смерті дружини на користь сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, (а.с.а.с.36, 37, 39, 47, 52).

З листа-відповіді державного нотаріуса Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 09.08.2016року №157/2015 вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку після ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5, у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа на успадковану ділянку (а.с.13).

Вирішуючи спір, що виник зі спадкових правовідносин, суд виходить з такого.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК).

Спадкуванням, згідно зі ст.1216 Цивільного кодексу України, є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК).

За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч.1 ст.1225 ЦК).

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України.

Зокрема, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (абз.3 ч.2 ст.1248 ЦК).

Відповідно до ч.3 ст.1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Строки для прийняття спадщини та відмови від неї визначені у статті 1270 ЦК України.

Так, для прийняття спадщини та відмови від її прийняття встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом зазначеного вище строку. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (ч.1 ст.1273 ЦК).

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 (втратила чинність на підставі постанови КМУ від 03.06.2013року №483) було затверджено форму державного акта на право власності на землю. Державний акт вказаної форми видавався як фізичним, так і юридичним особам державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувався головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу (далі ЗК) України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст.126 ЗК України (в редакції, що діяла до 01 січня 2013 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

З 01 січня 2013 року право власності на земельну ділянку реєструється на загальних підставах реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та підтверджується відповідним записом державного реєстратора у Реєстрі прав власності.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Зазначене узгоджується з позицією, висловленою Пленумом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав».

Як вбачається з матеріалів справи, право власності позивача як спадкоємця не визнається, а відтак підлягає захисту в судовому порядку.

З урахуванням того, що при посвідченні заповіту дотримано встановлені цивільним законодавством вимоги щодо його змісту та форми, заповіт в подальшому зареєстровано у Спадковому реєстрі, при цьому відомостей про його скасування матеріали справи не містять, беручи до уваги те, що позивач звернувся до державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини протягом установленого законом строку, однак отримав відмову в оформленні спадкових прав, беручи також до уваги те що, без оригіналу державного акта на землю ОСОБА_1 позбавлений можливості у позасудовому порядку отримати спадщину, враховуючи те, що інший спадкоємець за законом ОСОБА_4 від прийняття спадщини відмовився на користь позивача, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, яка за життя належала його матері ОСОБА_2

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 57-60, 64, 158, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Цивільний позов ОСОБА_1 до Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер картки обліку платника податків - НОМЕР_1, право власності на земельну ділянку площею 4,39 га, що розташована на території Нерушайської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області 23 грудня 2002 року на ім'я ОСОБА_3, та яка залишилася після смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Одеської області через Татарбунарський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: