12.02.2016 Єдиний унікальний номер 422/7835/12
Справа№2/205/328/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2016 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.

при секретарі Берко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 20 серпня 2012 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень зазначила, що 27 листопада 2011 року помер її дід ОСОБА_6. Батько позивачки та син померлого ОСОБА_6 ОСОБА_7 помер 15 березня 2005 року. Тривалий час ОСОБА_6 хворів на психічне захворювання. Після смерті батька ОСОБА_7 у ОСОБА_6Д відбулося загострення хвороби. Дід не впізнавав людей, багато чого не розумів і не пом`ятав. Він плутався, та вважав, що його син ОСОБА_7 живий, не помер. Зі слів сусідів перед смертю він став дуже агресивний, його психічний стан загострився і він взагалі потребував лікування в спеціалізованій клініці. Відповідно до записів в амбулаторній картці померлий ОСОБА_6, знаходився у Комунальному закладі «ОСОБА_5 центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» під диспансерним наглядом у лікаря терапевта, невропатолога, хірурга з діагнозами: загальний атеросклероз, ішемічна хвороба серця, церебральний атеросклероз з астено депресивним та дементним синдромами. У 2005 році лікарем терапевтом та невропатологом була рекомендована консультація лікаря психіатра, але зворотного звязку з останнім не було. Після смерті ОСОБА_7 дідом став опікуватися родич померлий ОСОБА_8, правонаступниками після його смерті є ОСОБА_2, ОСОБА_3. Поступово позивач була позбавлена можливості спілкуватися з дідом, про смерть діда позивачу повідомили сусіди. Коли позивач приїхала на похорон, то ОСОБА_8 повідомив, що померлий дід зовсім втратив розум, був агресивний, втратив всі документи. Померлому ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1. У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Нотаріус під час прийняття заяви повідомив, що померлим ОСОБА_6 28.04.2006 року був складений заповіт, яким він заповів належну йому квартиру ОСОБА_8. У померлого ОСОБА_6 був один син, батько позивача ОСОБА_7, який помер 15 березня 2005 року, зазначений в заповіті померлий ОСОБА_8 є племінником. Вважає, що спадкодавець при складанні заповіту перебував у хворобливому стані, оскільки вважав, що ОСОБА_8 є його рідний син.

Позивач просила суд визнати недійсним заповіт від 28.04.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, згідно якого померлий 27 листопада 2011 року ОСОБА_6, заповів квартиру АДРЕСА_1 сину ОСОБА_8.

Від представників позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у їх відсутність, позовну заяву підтримала та просили задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не зявилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином, про причини неявки не повідомили.

Треті особи у судове засідання не зявилися, письмово просили слухати справу у їх відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню по наступним підставам.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Матеріалами справи встановлено, що 28 квітня 2006 року ОСОБА_6 склав заповіт, в якому розпорядився на випадок своєї смерті, що належна йому квартира АДРЕСА_1 заповів синові ОСОБА_8 (Т.1, а.с.76 на звороті).

Вказаний заповіт посвідчений 28 квітня 2006 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4,за реєстровим номером 2079.

Встановлено, що 27 листопада 2011 року ОСОБА_6 помер, смерть якого зареєстровано в книзі реєстрації смертей 10.12.2011 року, актовий запис №8389 (Т.1, а.с.5).

Згідно матеріалів спадкової справи № 1096/2011, заведеної Другою ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою, вбачається, що після смерті ОСОБА_6, померлого 27.11.2011 року, з заявами про прийняття спадщини звернулися 18.04.2012 року ОСОБА_8, 07.12.2011 року ОСОБА_1 (Т.1, а.с.74-89).

Встановлено, що 25 березня 2015 року помер ОСОБА_8 (Т.2., а.с.59).

Згідно матеріалів спадкової справи № 31/2015, заведеної приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_9, вбачається, що після смерті ОСОБА_8, з заявами про прийняття спадщини звернулися 31.08.2015 року ОСОБА_2, 03.09.2015 року ОСОБА_3, з заявою про відмову від спадщини на користь сина ОСОБА_2 31 серпня 2015 року звернулася ОСОБА_10 (Т.2, а.с.70-94).

ОСОБА_2, ОСОБА_3, були залучені до участі в справі в якості правонаступників померлого ОСОБА_8.

Відповідно до положень ст. ст. 1233, 1234, 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

В силу статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно відповіді № 398 від 25.07.2012 року, відомо, що ОСОБА_6, знаходився у Комунальному закладі «ОСОБА_5 центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» під диспансерним наглядом у лікаря терапевта, невропатолога, хірурга з діагнозами: загальний атеросклероз, ішемічна хвороба серця, церебральний атеросклероз з астено депресивним та дементним синдромами (Т.1., а.с.10).

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і(або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності з вимогами ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність того факту, що особа в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що волевиявлення не було вільним.

Так, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:

- в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі;

- складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Так, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 16 його постанови від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Отже, за клопотанням позивача по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на вирішення якої було поставлено два питання, а саме, чи страждав ОСОБА_6 Дем»янович, померлий 27 листопада 2011 року психічним захворюванням, і якщо страждав, чи міг він усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на час складання заповіту від 28 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4; чи міг ОСОБА_6 Дем»янович, померлий 27 листопада 2011 року, знаходитися у момент складання заповіту 28 квітня 2006 року у хворобливому стані, викликаному іншим захворюванням, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 27 від 23.04.2015 року КЗ «ОСОБА_5 клінічна психіатрична лікарня» ДОР м. Дніпропетровськ, ОСОБА_6, в період часу складання спірного заповіту, виявлені ознаки хронічного психічного захворювання в формі виражених розладу особистості та поведінки, в наслідок органічного захворювання головного мозку складного ґенезу. За своїм психічним станом на той період часу ОСОБА_6 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (Т.2, а.с.49-51).

Крім того, допитані в судовому засідання свідки, підтвердили, що у померлого ОСОБА_6 помічалася поведінка, яка обумовлена психічними розладами.

Згідно заповіту від 28 квітня 2006 року ОСОБА_6 заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 синові ОСОБА_8.

Разом з тим, сином спадкодавця є ОСОБА_7, який помер 15 березня 2005 року, та який є батьком позивача ОСОБА_1 (Т.1., а.с.6,7,8).

Таким чином, доводи позивача в підтвердження, що ОСОБА_6 був хворою людиною та не розумів значення своїх дій та не керував ними під час складення заповіту є обґрунтованими та доведеними, належними доказами.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ч.1 ст.225 ЦК України, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки під час вчинення оскаржуваного правочину ОСОБА_6, як доведено проведеною по справі посмертною судово-психіатричною експертизою, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Аналізуючи по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, з відповідачів в рівних частках на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 110,20 грн.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.ст. 203, 225, 1233, ст.ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 212-215 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від 28 квітня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 2079, згідно якого померлий 27 листопада 2011 року ОСОБА_6, заповів квартиру АДРЕСА_1 сину ОСОБА_8.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 110,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя Н.В. Басова