ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Дем'яносова М.В., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про виселення, за касаційною скаргою ШулікиАліни Володимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом.

Зазначало, що 10 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останньому надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 16 500 дол. США з кінцевим строком повернення 07 квітня 2017 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 10 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з якими в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачу на праві власності.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 квітня 2007 року у розмірі 179 676 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

09 грудня 2014 року банк направив на адресу відповідача вимогу про виселення із квартири АДРЕСА_1.

Оскільки відповідач не звільнив у добровільному порядку квартиру, на яку звернуто стягнення за рішенням суду, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2015 року у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2015 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2015 року змінено в частині правових підстав відмови у позові.

У касаційній скарзі Шуліка А.В., яка діє від імені ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 10 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останньому надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 16 500 дол. США з кінцевим строком повернення 07 квітня 2017 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 10 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, що належить останньому на праві власності.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та в рахунок погашення кредитної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

09 грудня 2014 року банк направив на адресу ОСОБА_3 вимогу про виселення із квартири АДРЕСА_1, однак останній у встановлений строк вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконав та займане приміщення у добровільному порядку не звільнив.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою права, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено у рішенні суду.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що під час виселення мешканців, яке відбувається у порядку, визначеному ст. 40 Закону України «Про іпотеку», мають бути враховані вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», встановивши, що спірна квартира передана в іпотеку з метою забезпечення виконання умов кредитного договору в іноземній валюті, використовується відповідачем як місце постійного проживання, дійшов помилкового висновку про те, що позов банку на час дії вказаного закону не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та змінюючи підстави відмови у позові, правильно встановив фактичні обставини справи, визначився із характером спірних правовідносин та нормою права яка підлягала застосуванню, обґрунтовано виходив із того, що квартира, яка є предметом іпотеки, належить позивачу на праві власності та придбана ним не за рахунок отриманих у 2007 році кредитних коштів, тому дійшов правомірного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача із цієї квартири без надання йому іншого постійного житла.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, судові рішення у справі ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводами касаційної скарги не спростовані, тому підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 333, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Шуліки АліниВолодимирівни, яка діє від імені публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді:В.П. Гончар Т.П. Дербенцева М.В. Дем'яносов Д.О. Остапчук