Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/3670/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Талько О.Б.

секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 червня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

встановив:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом. Просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 «перенести паркан згідно меж земельної ділянки встановлених на підставі Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності». В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 зазначав, що з кінця 1980 років сторони користуються суміжними земельними ділянками, які були виділені ним та приватизовані майже одночасно. Передача у власність обох земельних ділянок відбувалась в 1994 році одним рішенням органу місцевого самоврядування. Відповідачі в 2003 році самостійно змінили межі земельної ділянки шляхом перенесення паркану вглиб його земельної ділянки, у зв»язку із чим було зменшено площу його земельної ділянки та порушено його право власності. Позивач в 2013 році замовив і виготовив технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі.На його неодноразові прохання відповідачі відмовляються демонтувати паркан.

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 27 квітня 2016 року позов задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_3 земельною ділянкою НОМЕР_2, кадастровий номер НОМЕР_1,загальною площею 0,0688га.,що знаходиться в об'єднанні садівничих товариств "Барашівський" Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, з цільовим призначенням для ведення садівництва, шляхом зобов'язання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перенести паркан згідно даних кадастрового плану земельної ділянки НОМЕР_2. У задоволенні решти вимог відмовлено. Цим же рішенням стягнуто з відповідачів у дольовому порядку на користь позивача судові витрати у розмірі 3 636 гривень, тобто, по 1 818 гривень із кожного з відповідачів.

У травні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали заяву про перегляд заочного рішення.

За результатами перегляду справи після скасування заочного рішення рішенням Житомирського районного суду від 22 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з»ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити. На думку апелянта, суд не сприяв повному та всебічному з»ясуванню всіх обставин справи та не дав належної оцінки зібраним у справі доказам.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №21930618 від 21.05.2014 року ОСОБА_3 20 травня 2014 року зареєстрував право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 площею 0,0688 га. з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в об'єднанні садівничих товариств "БАРАШІВСЬКИЙ" Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області(а.с.9).

Реєстрація проведена на підставі Державного акта про право власності на землю серії НОМЕР_3 від 30 листопада 1994 року (а.с.10). Зазначений Акт був виданий на підставі рішення Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області №75 від 16 грудня 1993 року (а.с.11,12). Спірна ділянка забудована і входить до садового товариства "ХЛІБОРОБ".

Викопіювання з генплану садового товариства "ХЛІБОРОБ" підтверджує, що земельні ділянки сторін є суміжними та знаходяться на одній вулиці (а.с.15).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 попереднього власника суміжної земельної ділянки ОСОБА_7 право власності на неї успадкували відповідачі - його дружина та син по 1/2 частині кожний (а.с.65,66,69-70, 172-182).

Обгрунтовуючи заявлені в суді вимоги про порушення його права на землю, позивач посилався на те, що відповідачі зайняли значну частину його земельної ділянки шляхом встановлення паркану з металевої сітки (а.с.3).

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, в порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК, позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про перенесення паркану відповідачами після вступу у спадщину.

При цьому судом враховано, що згідно зі ст.152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г)визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Вимоги позивача, заявлені ним в суді першої інстанції не узгоджуються із положеннями зазначеного вище закону. Зокрема вони сформульовані наступним чином: усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 «перенести паркан згідно меж земельної ділянки встановлених на підставі Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності».

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази про те, що на підставі зазначеного витягу були встановлені будь-які межі земельної ділянки, належної позивачеві. Сам Реєстр не передбачає наявність такої інформації та графічного зображення земельних меж (с.с.9).

Крім того, формулювання позовних вимог протирічить роз»ясненням, викладеним в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року в частині зазначення конкретних дій, які мають бути вчинені на виконання рішення суду.

Право власності на землю, про порушення якого заявляв позивач, встановлене Державним актом від 30 листопада 1994 року.

Проте, висновком №14-Е/16 від 11 квітня 2016року проведеної у справі судової земельно-технічної експертизи встановлено, що розмір та конфігурація земельних ділянок ОСОБА_3 відповідає розміру та конфігурації земельних ділянок, зазначених в державному акті на право приватної власності на землю з даними Державного земельного кадастру (а.с.135).

Тобто, експертом не встановлено розбіжностей фактичних меж належної позивачеві ділянки із правовстановлюючим документом на землю.

Та обставина, що фактичне користування землею здійснюється позивачем у меншому розмірі, ніж зазначено в Державному акті, сама по собі не свідчить, що це має місце з вини відповідачів. Доказів про самовільне захоплення відповідачами землі шляхом встановлення паркану позивачем не надано, про що зазначалося вище.

Суперечливим висновкам експерта з інших питань суд дав оцінку в оскаржуваному рішенні. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Щодо доводів апеляційної скарги в тій частині, що суд не сприяв повному та всебічному з»ясуванню всіх обставин справи, то з метою усунення сумніву сторін в цьому, під час апеляційного розгляду справи сторонам було роз»яснено зміст ч.4 ст.10 та ст.60 ЦПК та наслідки не вчинення цих процесуальних дій та звернуто увагу на ті обставини, які підлягають з»ясуванню в даній справі в межах заявлених вимог.

Проте, жодною із сторін клопотання про призначення повторної експертизи не заявлено та не надано переконливих доказів на спростування доводів і заперечень кожного із процесуальних опонентів.

На думку апеляційного суду, посилання позивача на технічну документацію за 2013 рік його вимог не підтверджує, оскільки вона не має правового значення та не є правовстановлюючим документом. Крім того, право власності позивача встановлено Державним актом, видачі якого, очевидно, також передувало виготовлення технічної документації.Разом з тим, ця документація суду не надана.

За наведених обставин апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: