Справа № 487/324/16-ц
Провадження № 2/487/777/16
22.06.2016 року м. Миколаїв
Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого-судді Карташевої Т.А.,
секретаря Уманського І.В.,
за участю представника позивача прокурора Андросової І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, -
Керівник Миколаївської місцевої прокуратури №1звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зазначивши в його обгрунтування наступне.
Пунктами 32, 32.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 4 вересня 2009 р. затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000 кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві. На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 було видано Державний акт серії НОМЕР_1 від 01.12.2009 р. на право власності на відповідну земельну ділянку.
Позивач зазначив, що відведені земельні ділянки під забудову відносяться до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення, тому не можуть передаватись у власність громадян. Крім того, згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17 жовтня 2003 р., спірна земельна ділянка належить до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення та туристично-рекреаційного комплексу, тобто будівництво житлових будинків в межах вказаної території заборонено. Крім того, позивач вказував, що земельна ділянка отримана ОСОБА_1 з порушеннями водного законодавства, оскільки розташована у прибережній захисній смузі Бузького лиману і відноситься до земель водного фонду з обмеженою сферою використання: відстань від урізу Бузького лиману до крайніх точок спірної земельної ділянки становить 60 м, 26 м, 38,5 м, тобто рішення Миколаївської міської ради суперечить вимогам норм земельного та водного законодавства.
У судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги, наполягаючи на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.
Представник відповідача - Миколаївської міської ради, відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні не були присутніми, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, заперечень проти позову не надали.
З урахуванням заяви позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи, відповідно до вимог ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі.
Заслухавши позивача, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного.
Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об*єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві; надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000 кв. м для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві. На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на об*єкти нерухомого майна по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві не зареєстровано.
Згідно топографо-геодезичної зйомки, проведеної КП "Госпрозрахункове проектн-виробниче архітектурно-паланувальне бюро" земельна ділянка площею 1000 кв. м по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві вільна від забудови.
За положеннями ч. 1 ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.
У ч. 2 ст. 3 Водного кодексу України визначено, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.
Відповідно до п. "а" ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами.
Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.
Так, за положеннями ст. 4 Водного кодексу України, ст. 58 ЗК України до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.
Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 88 Водного кодексу України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.
Відповідно до ст. 90 Водного кодексу України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватись лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.
Згідно зі ст. 59 ЗК України, ст. 85 Водного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до ст. 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 р. № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації.
Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.
Згідно з пунктом "ґ" частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до положень частини четвертої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Отже, за змістом наведених норм права землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг уздовж морів не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Крім того, відповідно до пунктів 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 р. № 486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.
Згідно зі статтею 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.
В справі відсутні дані щодо проведення державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення спірної ділянки.
З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства при наданні в користування земельних ділянок навколо водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, з урахуванням конкретної ситуації.
Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Вказана позиція узгоджується із правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України в постановах від 21.05.2014 р. у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014 р. у справі №6-206цс14.
Спірна земельна ділянка відповідно до генерального плану м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18.06.2009 року, відноситься до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення. Вказане підтверджується інформацією Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 27.04.2015 року.
Відповідно до замірів, проведених КП «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» спірна земельна ділянка повністю входить в межі прибережної захисної смуги Бузького лиману: відстань від урізу Бузького лиману до крайніх точок спірної земельної ділянки становить 60 м, 26 м, 38,5 м. Таким чином, земельна ділянка належить до земель водного фонду, є прибережною захисною смугою, зміна її цільового призначення в установленому законом порядку здійснена не була, а тому її неправомірно передано у власність відповідачу ОСОБА_1 для індивідуального будівництва.
За інформацією Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 12.05.2015 року №1014-2313-15 документи дозвільного та декларативного характеру на проведення будівельних робіт по АДРЕСА_1 не видавалися та не реєструвалися.
Матеріали справи не містять доказів про те, що стосовно спірної земельної ділянки Миколаївською міською радою приймалися рішення щодо зміни її з категорії земель рекреаційного призначення та водного фонду на землі забудови з дотриманням встановленого Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою КМУ від 11.04.2002 року №502.
За таких обставин пункти 32, 32.1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000 кв. м, нормативною грошовою оцінкою 390 600 грн., за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 у місті Миколаєві є незаконними та підлягають скасуванню.
Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статями 116,118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою № 6-93цс13).
Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України, у випадках встановлених законом, зокрема Законом України «Про прокуратуру», до суду за захистом порушеного права в інтересах держави вправі звернутися прокурор.
Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
Звертаючись до суду із заявою про захист прав громадян та державних інтересів, прокуратура реалізує конституційну функцію представництва інтересів громадянина або держави у суді.
Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Згідно з ч. 3 ст. 45 ЦПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, у відповідності до статей 24,46 ЦПК України має процесуальні обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Статтями 14 Конституції україни та 373 ЦК України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.
Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 року № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Державна інспекція сільського господарська України.
Разом з тим ст.ст. 6, 9, 10 зазначеного Закону, якими визначені повноваження згаданого органу, не передбачено повноважень щодо звернення до суду про визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та зобов*язання повернути її власнику. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 року № 459/2011.
Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду із позовами вказаної категорії, прокурором було пред*явлено позов в інтересах держави.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 14, 121 Конституції України, ст. ст.10, 11, 45, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 19-21, 58-62, 83, 116, 118, 152 ЗК України, ст.ст. 4, 88-90 ВК України, ст. ст. 3, 15, 16, 373 ЦК України, суд,-
Позов керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 задовольнити.
Визнати незаконними та скасувати пункти 32, 32.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000 кв. м, нормативною грошовою оцінкою 390 600 грн., за рахунок земель Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1
Стягнути з Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 на користь прокуратури Миколаївської області судовий збір в сумі 2756 грн. 00 коп. , по 1378 грн. 00 коп. з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку - до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Т.А. Карташева