Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/5193/13-ц Головуючий у 1-й інст. Комісарчук О. В. (Богунський р/с)
Категорія 47 Доповідач Худяков А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Худякова А.М.,

суддів: Григорусь Н.Й.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 09 жовтня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, Житомирської міської ради, треті особи - Головне Управління Держгеокадастру в Житомирській області, Державна інспекція сільського господарства в Житомирській області, Реєстраційна служба Житомирського міського управління юстиції про усунення перешкод в користуванні майном, скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, зобов'язання вчинити певні дії, та зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про захист права приватної власності, усунення перешкод у користуванні майном

в с т а н о в и л а:

Вказаним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 09 жовтня 2014 року у задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить постановлене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно проекту землевідведення єдиним передбаченим проходом та проїздом до її земельної ділянки з вул.Ватутіна визначено головний заїзд на територію колишнього Хорсу через землю ОСОБА_6 та не надано оцінки тлумачення п.5.2 договору купівлі-продажу Житомирською міською радою, яка підтвердила наявність обмеження для ОСОБА_6 на користь суміжних землекористувачів в безперешкодному проході та проїзді через продану йому земельну ділянку. Крім того, вважає висновок суду про необхідність укладення договору сервітуту на землю проходу та проїзду, що належить ОСОБА_6 з нею як суміжним землекористувачем, помилковим.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_2 не має права вимагати усунення перешкод в користуванні проходом та проїздом через земельну ділянку ФОП ОСОБА_6 на підставі п.5.2 договору купівлі продажу, укладеного між Житомирською міською радою та ФОП ОСОБА_6, а також не надала належних та допустимих доказів на підтвердження обставин того, що відповідачі чинять їй перешкоди у здійсненні права власності як власника нерухомого майна нежитлового приміщення по вул.Ватутіна, 13 в м.Житомирі.

З даним висновком погоджується колегія суддів, виходячи з наступного, оскільки рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом позовних вимог, які в подальшому уточнювались (а.с. 1-3, т.2), ОСОБА_2 просила визнати незаконними дії ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5 щодо здійснення перешкод у користуванні проходом та проїздом через територію проїзної частини, розміщеної на земельній ділянці по вул.Ватутіна, 13 в м.Житомирі; зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні майном шляхом звільнення території проїзду від паркану та будівельних матеріалів, забезпечити їй безперешкодний прохід та проїзд через територію проїзної частини, розміщеної на земельній ділянці відповідачів; заборонити відповідачам на майбутнє здійснювати перешкоди в користуванні даним проходом та проїздом, перевірити законність рішення Житомирської міської ради №1277 від 23.06.2010 року про продаж ФОП ОСОБА_6 земельної ділянки за кадастровим номером :04:039:0044 та виданого на підставі цього рішення державного акта від 10.11.2010 року про право власності на земельну ділянку. При виявленні порушень при прийнятті вказаного рішення та видачі державного акта, просила їх скасувати. Також просила зобов'язати Реєстраційну службу Житомирського міського управління юстиції внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо скасування відомостей про реєстрацію прав власності ФОП ОСОБА_6 на вищевказану земельну ділянку.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалась на те, що вона, як фізична особа, є власником нежитлового приміщення по вул.Ватутіна, 13 в м.Житомирі та відповідно до вимог ст.30 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться це приміщення. Відповідачі безпідставно чинять їй перешкоди у користуванні належним їй приміщенням, оскільки забороняють вільно користуватись проходом та проїздом, який знаходиться на земельній ділянці, переданій у власність ФОП ОСОБА_6 Вважає такі дії незаконними, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.07.2010 року для власника земельної ділянки встановлено обмеження у вигляді надання безперешкодного проходу та проїзду через його земельну ділянку на користь суміжних землекористувачів.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на позивача покладено обовязок доведення обставин, щодо існування перешкод у користуванні її власністю та обмежень щодо надання безперешкодного проходу та проїзду через земельні ділянки площею 767 кв.м. та 176 кв.м. на користь суміжних землекористувачів.

Як видно з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.04.2015 року апеляційним судом не перевірені доводи ОСОБА_2 про те, чи на неї як власника нерухомості за указаною адресою (тобто вул.Ватутіна, 13 в м.Житомирі) поширюється п.5.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між Житомирською міською радою та ОСОБА_6, яким встановлені обмеження щодо надання безперешкодного проходу та проїзду через земельні ділянки площею 767 кв.м. та 176 кв.м. на користь суміжних землекористувачів.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.78 ЗК України (2001 року), який діяв на час придбання спірної нерухомості, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у ч.1 ст.79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами ч.2 ст.6, ч.1 ст.22, ч.1 ст.23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Аналогічними за змістом нормами ст.81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Положеннями ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час придбання спірної нерухомості) визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (ч.2 ст.120 ЗК України).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід враховувати наступне.

Згідно з ч.4 ст.120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

За нормою ст.87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст.88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до ч.4 ст.88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні ст.88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 є власником приміщення бібліотеки, що знаходиться по вул.Ватутіна, 13 в м.Житомирі на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2001 року та землекористувачем земельної ділянки площею 0,0763 га, яка передана їй у користування Житомирською міською радою згідно договору оренди.

Відповідно до рішень Житомирської міської ради від 23 червня 2010 року та договорів купівлі-продажу від 15 липня 2010 року та від 21 липня 2010 року і отриманих на їх підставі державних актів про право власності на земельні ділянки ФОП ОСОБА_6 є власником земельних ділянок площею 473 кв.м. та 6722 кв.м., що знаходиться по вул.Ватутіна, 13 у м. Житомирі.

Оглядаючи в суді апеляційної інстанції оригінали вказаних договорів купівлі-продажу від 15 липня 2010 року та від 21 липня 2010 року (оскільки у їх фотокопіях, що містяться у матеріалах справи, малюнок голограми закриває повний текст п.5.2), вбачається, що обмеження та обтяження щодо надання безперешкодного проходу та проїзду через земельні ділянки площею 767 кв.м та 176 кв.м. на користь суміжних землекористувачів втратили чинність.

Як зазначив в суді апеляційної інстанції представник Житомирської міської ради, згідно договору оренди земельної ділянки від 30.11.2007 року, який був укладений між Житомирською міською радою та ФОП ОСОБА_6 (т.3 а.с.39) дійсно спочатку були встановленні обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки ФОП ОСОБА_6 для безперешкодного проходу та проїзду на користь суміжних землекористувачів.

Оскільки вказані обмеження (обтяження) діяли до укладання договорів купівлі-продажу від 15 липня 2010 року та від 21 липня 2010 року, тому в цих договорах сторони прописали у п.5.2, що обмеження та обтяження щодо надання безперешкодного проходу та проїзду через земельні ділянки площею 767 кв.м та 176 кв.м. на користь суміжних землекористувачів втратили чинність, тобто з моменту укладення цих договорів, а саме з липня 2010 року.

В подальшому, після 2010 року Житомирська міська рада рекомендувала всім землекористувачам колишнього заводу Хорс, і, у тому числі ОСОБА_2, укласти договори земельного сервітуту для проходу до своїх земельних ділянок, для чого повинна розроблятися спеціальна технічна документація та реєстрація цих відомостей у Державному земельному кадастрі.

Згідно висновку Держземагенства у Житомирському районі Житомирської області №105 від 29.072013 року про погодження проекту землеустрою було рекомендовано ФОП ОСОБА_2 встановити земельний сервітут шляхом укладення договору сервітутного землекористування з метою забезпечення права проходу, проїзду до своєї земельної ділянки (т.2 а.с.131-133).

Згідно із ч.1 ст.100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Статтею 111 ЗК України передбачено (ч.1,3), що обтяження прав на земельну ділянку встановлюється законом або актом уповноваженого на це органу державної влади, посадової особи, або договором шляхом встановлення заборони на користування та/або розпорядження, у тому числі шляхом її відчуження.

Обтяження прав на земельні ділянки (крім обтяжень, безпосередньо встановлених законом) підлягають державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому законом.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 починаючи з 2010 року рекомендації Житомирської міської ради та Держземагенства у Житомирському районі Житомирської області не виконала і до цього часу не встановила земельний сервітут шляхом укладання договору сервітутного землекористування з метою забезпечення права проходу та проїзду до своєї земельної ділянки.

На запит Апеляційного суду Житомирської області надана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що на даний час щодо орендаря земельної ділянки ОСОБА_2 відсутні відомості про державну реєстрацію обтяжень.

Таким чином, на час укладання договорів купівлі-продажу від 15 липня 2010 року та від 21 липня 2010 року між Житомирською міською радою та ФОП ОСОБА_6 договори сервітуту з ОСОБА_2 не укладалися, і як наслідок ніяких обмежень (обтяжень) земельної ділянки ФОП ОСОБА_6 не існувало, а відтак на ОСОБА_2 ніяким чином не поширюється п.5.2 вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

Крім того, судом апеляційної інстанції перевірені доводи ОСОБА_2 про те, що згідно проекту землевідведення єдиним передбаченим проходом та проїздом до її земельної ділянки з вул.Ватутіна визначено головний заїзд на територію колишнього заводу Хорс через землю ОСОБА_6, проте ці доводи які не знайшли свого підтвердження. Так, в даному проекті відсутні слова єдиний та головний заїзд, а зазначено прохід та проїзд через приватну власність ОСОБА_6І.

Згідно висновку експерта №238/02-2016 від 01.02.2016 року вбачається, що ОСОБА_2 з вул.Ватутіна у м.Житомирі має вільний та безперешкодний прохід і проїзд через приватну власність ОСОБА_6 та приватну власність ОСОБА_4 поблизу своєї будівлі приміщення бібліотеки. Паркан у вигляді збірних залізобетонних панелей з цоколем (висотою 2,5 м), довжиною 5,47 м проходить по межі ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7, до якого ОСОБА_2 вимоги у даній справі не пред'явила. Таким чином, земельна ділянка ОСОБА_2 з вказаним парканом не межує.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_2 не подала належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для усунення перешкод в користуванні майном, скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, зобов'язання вчинити певні дії, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, навівши відповідні мотиви.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на правильність судового рішення не впливають. Судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовані норми матеріального права.

Відповідно до частини 4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Порушень судом норм процесуального права не встановлено.

Як зазначив у своїх запереченнях ФОП ОСОБА_6, він є власником земельної ділянки по вул.Ватутіна, 13 у м.Житомирі площею 0,6722 га, яка передана йому у приватну власність згідно державного акту. Паркан у вигляді збірних залізобетонних панелей з цоколем (висотою 2,5 м), довжиною 5,47 м був побудований з правил безпеки та зберігання матеріальних цінностей на межі із земельною ділянкою ФОП ОСОБА_7 правомірно і на законних підставах, а саме на підставі рішення Житомирської міської ради №653 від 09.09.2010 року Про надання дозволу на проведення реконструкції ... та погодження архітектурно планувального завдання №336/51 від 23.09.2008 року та надання дозволу на виконання будівельних робіт від 08.02.2011 року №037/6/11 з реконструкції власних будівель і нежитлових приміщень (т.1, а.с.109,). Вказані рішення ніким не оскарженні та є чинними.

Виходячи з вищенаведеного, висновки суду відповідають обставинам справи.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для скасування рішення, з мотивів, наведених в скарзі, немає.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 09 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж дня на протязі двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді