Справа № 161/4787/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І.Б.
Провадження № 22-ц/773/1702/16 Категорія: 27 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лівандовської-Кочури Т.В.,

суддів Грушицького А.І., Федонюк С.Ю.,

за участю:

секретаря Галицької І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2016 року в позові відмовлено.

На вищевказане рішення суду представником ОСОБА_1 акціонерного товариства (далі по тексту ПАТ) «Альфа-Банк» подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Встановлено, що 14 квітня 2008 між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0201/0408/77-031, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 8 000 дол. США з кінцевим терміном повернення по 14 квітня 2028, зі сплатою 13,0 % річних за користування кредитом. Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між позичальником та ОСОБА_3 з метою придбання земельної ділянки, що знаходиться за адресою: с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області (а.с. 5-8).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі, й за кредитним договором №0201/0408/77-031 від 14 квітня 2008 року, що було укладено між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк».

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі, й за кредитним договором №0201/0408/77-031 від 14 квітня 2008 року, який було укладено між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Таким чином, права кредитора за кредитним договором №0201/0408/77-031 від 14 квітня 2008 року, який було укладено між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_2 належать ПАТ «Альфа-Банк».

Умови кредитного договору щодо надання позичальникові кредитних коштів банком виконані.

В свою чергу, позичальник перестав виконувати взяті на себе зобовязання по сплаті щомісячних платежів.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2, порушуючи умови договору, свої зобовязання за договором належним чином не виконував, в частині погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків за користування ним.

У зв'язку з цим, заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в погашення заборгованості за кредитним договором №0201/0408/77-031 від 14 квітня 2008, укладеним між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 в розмірі 56 805 грн. 37 коп., яка виникла станом на 01 грудня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки (а.с. 93-95).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначене рішення суду перебувало на виконанні у ВДВС Луцького РУЮ. Постановою державного виконавця Навроцького Д.В. від 24 грудня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання рішення суду закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявою від 17 грудня 2015 року стягувач ПАТ «Альфа-Банк» ствердив, що заборгованість по виконавчому листу № 161/4195/13-ц погашена повністю, виконавчий збір та витрати боржником сплачено (а.с. 98).

У наявних в матеріалах справи додаткових поясненнях представник позивача покликається на те, що з моменту ухвалення судом рішення і до повного його виконання минуло близько трьох років, а коштів від реалізації іпотечного майна виявилося недостатньо для повного погашення кредиту. Тому, новий кредитор продовжував здійснювати нарахування відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій.

За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобовязанням і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання як такого, що вважається виконаним, відповідно згідно із ст. 599 ЦКК України.

З огляду на те, що з даним позовом банк звернувся до суду в квітні 2016 року після повного та фактичного виконання рішення суду від 16 квітня 2013 року про стягнення з відповідача ОСОБА_2 кредитної заборгованості, шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, про що засвідчив стягувач ПАТ «Альфа-Банк» заявою від 17 грудня 2015 року і доказів в підтвердження того, що коштів від реалізації предмета іпотеки виявилось недостатніми для задоволення вимог кредитора суду надано не було, а банк просив стягнути кредитну заборгованість за період з 14 квітня 2008 року по 22 березня 2016 року, в тому числі, по тілу кредиту, відсотках та пені, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що задоволення позову призведе до подвійного стягнення з відповідача заборгованості за одним й тим самим кредитним договором, що в силу положень ст. 61 Конституції України є неприпустимим.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції узгоджується із вимогами матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 акціонерного товариства «Альфа-Банк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді