Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: прокурора, позивача та представників сторін та Дубровицької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Дубровицької міської ради на рішення Дубровицького районного суду від 24 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Дубровицьке лісове господарство" про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубровицького районного суду від 24 лютого 2016 року позов задоволено:

Визнано дійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири №3 загальною площею 83, 4 кв.м в будинку №84 по вулиці Шевченка в м. Дубровиця Рівненської області, який укладений між ОСОБА_1 і Дубровицьким держлісгоспом 12 лютого 1997 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квратиру №3 загальною площею 83, 4 кв.м в будинку №84 по вулиці Шевченка в м. Дубровиця Рівненської області.

У поданій на рішення в інтересах держави в особі Дубровицької міської ради апеляційній скарзі Перший заступник прокурора Рівненської області покликався на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначалось про хибність висновків суду щодо застосування норм ст.ст. 44, 227, 48, 47 ЦК Української РСР щодо обов'язковості укладення договорів у письмовій формі, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості, де хоча би однією зі сторін є громадянин, недійсності договору, де передбачено його нотаріальне посвідчення, а також щодо права вимоги до суду, яким наділена лише сторона угоди.

Вважає, що доказів ухилення відповідачем від нотаріального посвідчення угоди надано не було. Оскільки оспорюваний договір у письмовій формі не укладався взагалі і ніщо не перешкоджає сторонам звернутися до нотаріуса за посвідченням такої угоди, тому позов не ґрунтується на вимогах закону і обставинах справи.

Крім того, не враховано інтересів Дубровицької міської ради, яку не залучено до участі в справі. Так, земельна ділянка, на якій знаходиться спірна квартира, перебуває у комунальній власності, тобто належить до земельного фонду органу місцевого самоврядування. Таким чином, разом з переходом права власності на квартиру судом вирішено питання й про перехід земельної ділянки до позивача.

Зважаючи на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції, відмовивши ОСОБА_1 в задоволенні позову до Державного підприємства "Дубровицьке лісове господарство" (далі ДП "Дубровицький держлісгосп").

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи прокурора, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог. При цьому взято до уваги досягнення сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу спірної трикімнатної квартири, а саме, що покупцем було сплачено повну суму грошових коштів, а продавцем у звязку з цим передано на його користь нерухоме майно. Оскільки ДП "Дубровицький держлісгосп" ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, тому з урахуванням повного виконання сторонами умов договору купівлі-продажу судом визнано зазначений договір дійсним та визнано за позивачем право власності на спірну нерухомість.

Проте з такими висновками не можна погодитися.

Матеріалами справи встановлено, що 11 лютого 1997 року зборами трудового колективу Дубровицького держлісгоспу, правонаступником якого є ДП "Дубровицький держлісгосп", вирішено в звязку з відсутністю грошей для закінчення будівництва житлового будинку в м. Дубровиця по вулиця Шевченка запропонувати працівникам підприємства, які перебувають на квартирному обліку і потребують поліпшення житлових умов, придбати квартири і завершити будівництво за власний рахунок. Серед таких, що погодився на пропозицію роботодавця, був і ОСОБА_1 (а.с. 6).

Того ж числа оціночною комісією Дубровицького держлісгоспу у складі 4 посадових осіб та працівника визначено вартість приміщень незавершеного будівництва, згідно з яким загальна вартість склала 10 000 гривень, з них: вартість двокімнатної квартири 2 000 гривень, а трикімнатної 3 000 гривень, про що складено відповідний акт оцінки, який затверджений директором Дубровицького держлісгоспу (а.с. 7).

12 лютого 1997 року ОСОБА_1 подав заяву Дубровицькому держлісгоспу з проханням продати недобудовану 3-кімнатну квартиру в м. Дубровиця, вулиця Шевченка, верхній поверх (а.с. 5).

6 березня 1997 року позивач остаточно сплатив на користь Дубровицького держлісгоспу 3 000 гривень, тобто всю суму грошових коштів у рахунок придбання 3-кімнатної квартири у 4-квартирному житловому будинку в м. Дубровиця по вулиця Шевченка. Ця обставина сторонами не заперечується і стверджується накладною б/н від 06.03.1997 року та квитанціями до приходного касового ордеру № 104 від 12.02.1997 року, №107 без дати, №109 без дати, №113 без дати, №162 від березня 1997 року (а.с. 13, 14).

В подальшому, 22 травня 1997 року, директором підприємства винесено наказ №47, яким передано в особисту власність 4 працівникам Дубровицького держлісгоспу, зокрема ОСОБА_1 3-кімнатну квартиру на другому поверсі (а.с. 8).

Згодом, 27 листопада 1997 року, Дубровицька міська рада своїм рішенням №270 надала дозвіл Дубровицькому держлісгоспу на право незавершеного будівництва 4-квартирного житлового будинку в м. Дубровиця, вулиця Шевченка, 82, 4 працівникам підприємства, серед яких зазначено і позивача (а.с. 9).

25 листопада 2005 року рішенням Виконавчого комітету Дубровицької міської ради впорядковано нумерацію будинку, де мешкає позивач, присвоївши замість попередньої нову адресу м. Дубровиця, вулиця Шевченка, 84 (а.с. 10).

23 жовтня 2015 року рішенням Виконавчого комітету Дубровицької міської ради присвоєно поштову адресу житловому приміщенню, яке рахується за ОСОБА_2 як за власником квартира АДРЕСА_1 (а.с. 11).

З технічного паспорта на квартиру №3 у житловому будинку №84 по вулиці Шевченка в м. Дубровиця вбачається, що дана квартира належить ОСОБА_1, знаходиться на 2 поверсі 2 поверхового будинку та має загальну площу 83, 4 кв.м, житлову 38, 9 кв.м (а.с. 15-17). Довідки №№100 і 123, видані 2 листопада 2015 року та 23 грудня 2015 року Дубровицьким міським бюро технічної інвентаризації, вказують про вартість спірної квартири, яка становить 252 986 гривень, а також про те, що спірна квартира знаходиться у житловому стані (а.с. 18, 19).

Державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дубровицького районного управління юстиції 21 березня 2014 року відмовлено ОСОБА_1 в державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 в звязку з відсутністю правовстановлювального документу (а.с. 20).

Оскільки право власності позивача на квартиру (як це передбачає цивільне законодавство) не виникло, тому наведені обставини переконливо вказують, про те, що спірна квартира знаходиться на законних підставах на обліку Виконавчого комітету Дубровицької міської ради за ОСОБА_1 лише як за володільцем.

Вважаючи, що його субєктивні цивільні права не визнаються і заперечуються, позивач у грудні 2015 року звернувся з позовом в суд до ДП "Дубровицький держлісгосп" як наступника прав і обовязків Дубровицького держлісгоспу, вимагаючи визнати укладений між сторонами договір купівлі-продажу дійсним та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Між тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 44 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, у письмовій формі повинні укладатися зокрема угоди державних, кооперативних і громадських організацій між собою і з громадянами, за винятками угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Стаття 227 ЦК УРСР встановлює обов'язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у відповідному виконавчому комітеті місцевої Ради депутатів трудящих.

Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання у цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Натомість будь-яких доказів про ухилення контрагента матеріали справи не містять. Про ці обставини в засіданні апеляційного суду пояснив і сам позивач, зазначивши, що власники сусідніх квартир зареєстрували за собою відповідне речове право в нотаріальному порядку, уклавши договори купівлі-продажу з Дубровицьким держлісгоспом. Оскільки на той час він перебував у скрутному матеріальному становищі, тому не мав змоги вчинити так, як сусіди, і укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Тобто така ознака, передбачена ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, як ухилення сторони від нотаріального посвідчення договору в спірних правовідносинах відсутня.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, договір, який вимагає визнати дійсним ОСОБА_1, не містить жодної істотної умови угоди, зокрема не вказує про вартість обєкта нерухомості, про порядок оплати, про строки його передачі-приймання, а також те, що квартира була незавершеною і станом на 12 лютого 1997 року складала лише 52 %.

Норми ч. 1 ст. 224 ЦК УРСР передбачають, що за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Зайвою матеріально-правовою вимогою вбачається і визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, оскільки саме по собі визнання дійсним договору купівлі-продажу уже безпосередньо створювало би право власності в розумінні правил ст.ст. 47 і 224 ЦК УРСР.

Викладені обставини дають колегії суддів підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги, адже свідчать про порушення норм матеріального права, які є безумовними мотивами для скасування оскаржуваного рішення.

Так, частина 3 ст. 303 ЦПК України визначає, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення прав Дубровицької міської ради через те, що спірна квартира знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності, є необґрунтованими і на увагу не заслуговують.

Так, будівництво житлового будинку здійснювалося на земельній ділянці, що була відведена для цієї мети Дубровицькою міською радою від 22.10.1987 року рішенням №168 "Про виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку Дубровицькому ЛГЗ".

Таким чином, земельні права органу місцевого самоврядування, за захистом яких виступив прокурор, убачаються непорушеними, а тому судовому захисту не підлягають. Ці обставини підтвердив у засіданні апеляційного суду й представник Дубровицької міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Встановлено, що в судовому засіданні при розгляді справи представник ДП "Дубровицький держлісгосп" позовні вимоги ОСОБА_1 визнав повністю, про що свідчить його письмова заява від 27 січня 2016 року на а.с. 30.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Однак в даному випадку визнання відповідачем позову суперечить положенням закону, висновки про що зазначені вище.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому вимоги ОСОБА_1 про необхідність та вимушеність захисту його прав без додержання вимог цивільного матеріального та цивільного процесуального законодавства є неприйнятними для апеляційного суду.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на викладені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи, є спонуканнями для ухвалення нового рішення про відмову в позові.

На підставі ст. 3 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 44, ч. 2 ст. 47, ч. 1 ст. 224, ст. 227 ЦК Української РСР, абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Рівненської області задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду від 24 січня 2016 року скасувати.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до Державного підприємства "Дубровицьке лісове господарство" про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на нерухоме майно.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: