Справа № 203/3544/16-ц
Провадження № 2/0203/1220/2016
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Давіденко Ю.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача, визнання договору укладеним, дійсним, визнання зобов?язань за кредитним договором припиненим, вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов?язання незаконними внаслідок позасудового врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 предявив через суд зазначений позов до ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на те, що 14 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 42000,00 доларів США строком до 13 жовтня 2023 року зі сплатою 13% річних, зобов?язання за яким забезпечені були іпотекою за договором між банком та позивачем від 14 квітня 2008 року (квартирою АДРЕСА_1), а в подальшому сторони узгоджували зміну строків сплати згідно додаткової угоди від 09 лютого 2009 року, графіку погашення за додатковою угодою №2 від 23 лютого 2009 року, зміну п.2.1 договору згідно додаткової угоди №1 від 05 вересня 2014 року, однак через фінансові труднощі позивач 03 липня 2014 року звернувся до відповідача з пропозицією розглянути питання щодо реалізації предмета іпотеки та списання залишку кредиту по договору, що було прийнято відповідачем та 05 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір про розірвання договору іпотеки від 14 квітня 2008 року та укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки між позивачем та ОСОБА_4, однак відповідач в порушення умов домовленості не списав залишок по кредиту та подовжив нараховувати відсотки на залишок боргу та штрафні санкції, тоді як між сторонами 05 вересня 2014 року фактично був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який за правовими наслідками полягає у переході права на предмет іпотеки від іпотекодателя третій особі з отриманням прямої вигоди погашення заборгованості за основним зобов?язанням іпотекодержателем, проте відповідач не визнає умов укладеного договору, хоч спір вирішений в позасудовому порядку, тому позивач просив суд визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 05 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» укладеним, дійсним; визнати зобов?язання ОСОБА_3 за договором про надання споживачого кредиту №0 від 14 квітня 2008 року припиненим; визнати вимоги ПАТ «УкрСиббанк» щодо виконання ОСОБА_3 зобов?язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 квітня 2008 року недійсними внаслідок позасудового врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, заперечуючи тим, що 05 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем укладена додаткова угода №1 до кредитного договору, якою змінено п.2.1 основного кредитного договору, визначені фінансові поручителі за цим договором та встановлена подвійна процентна ставка за користування коштами понад встановлений договором термін, що свідчить про обізнаність позивача про умови договору та їх незмінність в іншій частині, а реалізація предмету іпотеки відбулася добровільно зі згоди позичальника та банку після розірвання договору іпотеки, що відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку», та не є угодою про списання боргу, оскільки не допускається одностороння відмова від зобов?язань, натомість позивач прострочив зобов?язання і банк направив 03 червня 2015 року досудову вимогу про погашення простроченого зобов?язання, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Суд, вислухавши поясненням представників сторін, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.

Судом встановлено, що 14 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого, що є обов?язковими для сторін згідно ст. 629 ЦК України, банк надав кредит в розмірі 42000,00 доларів США, строком повернення коштів до 13 жовтня 2023 року, зі сплатою за користування коштами 13% річних, щомісячними платежами згідно графіку (а.с. 5-9).

Згідно додаткової угоди №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 14 квітня 2008 року, укладеної 09 лютого 2009 року, пункт 1.2.2 договору викладений в наступній редакції: «1.2.2. Позичальник зобов?язаний повернути кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладеного Додаток №2 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 13 жовтня 2023 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін.» Також змінено визначений п.1.3.4 договору строк сплати процентів щомісяця з 01 по 25 число, та обумовлено, що Додаток №1 до договору від 14 квітня 2008 року (графік платежів) втратив чинність (а.с.10).

За умовами додаткової угоди №2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 14 квітня 2008 року, укладеної 23 лютого 2009 року, сторони обумовили викласти Додаток №1 до договору в новій редакції. Інші умови залишені без змін. (а.с. 12-зворот, 13-14).

Також, 05 вересня 2014 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 14 квітня 2008 року, за умовами п.1 якої, пункт 2.1 договору викладено в наступній редакції: «Виконання зобов?язань позичальника за договором забезпечується наступним чином, а саме: - порука ОСОБА_5, - порука ОСОБА_6, - порука ОСОБА_7В.». Також згідно п.2 вказаної додаткової угоди, сторони домовились, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що дє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування подвійної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу встановленого у договору. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеногю ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Судом встановлено і визнано представником позивача у судовому засіданні, що позивач при укладанні як договору про надання споживчого кредиту, так і при укладенні усіх додаткових угод, в тому числі 05 вересня 2014 року, дійсно був ознайомлений з усіма умовами договору, розміром процентної ставки, розміром штрафних санкцій у випадку порушення строків погашення та особисто підписав і договір, і додатки і додаткові угоди, отримавши примірники договору та додаткових угод.

Також судом встановлено, що належне виконання зобовязання відповідачем зі сплати суми основного боргу, процентів за користування кредитом і комісії, забезпечені іпотекою нерухомого майна, а саме: квартирою №12-а в будинку №14 по вул. Фрунзе у м. Дніпропетровську, згідно укладеного відповідно ст. ст. 572, 575 ЦК України між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 договору іпотеки №0/1 від 14 квітня 2008 року (а.с.16-19).

Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобовязання, а саме: зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом, позивач з березня 2014 року мав прострочені зобов?язання перед відповідачем, що сам визнав та що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості станом на 19 серпня 2015 року (а.с.27-31).

03 липня 2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розгляд питання погашення його кредиту №0 шляхом реалізації заставного майна. Також в цій заяві позивач просив залишок кредиту після реалізації списати (анулювати) у зв?язку з його важким матеріальним становищем та відсутністю фінансових можливостей (а.с.24).

Вказана заява розглянута відповідачем та 24 липня 2014 року прийняте рішення, оформлене протоколом №48/07 засідання Комітету Collection АТ «УкрСиббанк», яким погоджена заявка ОСОБА_3 на добровільну реалізацію за кредитним договором №0 від 14 квітня 2008 року за запропонованою ціною у 20000,00 доларів США, при наявній заборгованості за кредитом в розмірі 29698,79 доларів США, з яких прострочений основний борг 1129,13 доларів США, нараховані проценти 310,83 долари США, прострочені проценти 1532,83 долари США (а.с.59).

Після цього, на підставі посвідченого 05 вересня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №1290, договору про розірвання договору іпотеки №0/1, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО ОСОБА_8 14 квітня 2008 року за реєстрованим №1636 (а.с.20), сторони ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, домовились припинити дію договору іпотеки №0/1, за взаємною згодою з 05 вересня 2014 року.

За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 05 вересня 2014 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 придбала за 258000,000 грн., що еквівалентно 20000,00 доларів США, квартиру АДРЕСА_2.

Вказані кошти спрямовані на погашення кредитних зобов?язань 05 вересня 2014 року, про що свідчить довідка-розрахунок боргу станом на 19 серпня 2015 року (а.с.26-31).

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що розірвання договору іпотеки за згодою сторін та укладення договору про задоволення вимог іпотекодржателя мають різні правові наслідки.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 33 розділу V «Задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки» Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеки» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 36 вказаного розділу V Закону України «Про іпотеку» визначена процедура позасудового врегулювання у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки. Так, відповідно до ч.ч.4 ст. 36 вказаного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Вказаним вимогам Закону кореспондують і умови договору іпотеки.

Відповідно до п.4 договору іпотеки від 14 квітня 2008 року іпотекодержатель (АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») має право звернення стягнення на предмет іпотеки: 4.1.1 У разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим договором; 4.1.2. У разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки; 4.1.3. В інших випадках відповідно до діючого законодавства.

Звернення стягнення здійснюється на підставі (п.п.4.2.1-4.2.4): рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку», з інших, передбачених законодавством України, підстав.

При цьому, п.4.3 договору іпотеки передбачено, що право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю.

Відповідно до п.4.5 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Пунктами 5.1-5.2 договору іпотеки обумовлено наступне: сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (п.5.1).

Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 5.2.1 Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; 5.2.2. Отриманням іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодержателя на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Згідно п. 5.3 договору іпотеки позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Натомість підстави для зміни або розірвання договору визначені у ст. 651 ЦК України. Так, згідно ч.1 вказаної зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правові наслідки зміни або розірвання договору визначені статтею 653 ЦК України. Так, відповідно до ч.ч.1-4 вказаної статті у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, відповідач не пред?являв позивачу вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки і умови нотаріально посвідченого договору від 05 вересня 2014 року про розірвання договору іпотеки від 14 квітня 2008 року не містять умов про припинення основного зобов?язання, а так само вказаний договір не містив умов згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» щодо задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом встановлено і визнано представниками сторін, що договір про розірвання договору іпотеки укладений за згодою сторін договору іпотеки та договору про надання споживчого кредиту, тому суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що вказаний нотаріально посвідчений договір має інші умови, а саме умови договору про задоволення вимог іпотекодержателя згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Відтак, з огляду на умови договору про розірвання договору іпотеки від 05 вересня 2014 року сукупно з умовами укладеної цього ж дня додаткової угоди №1 до договору про надання споживчого кредиту від 05 вересня 2014 року, що свідчать про домовленість сторін про наслідки невиконання/порушення основного зобов?язання, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що договір іпотеки між сторонами не розірваний, а укладений інший договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з умов договору про надання споживчого кредиту одностороння відмова від зобов?язання, зміна його умов не передбачена.

Між тим, відповідно до п.3.2.2 договору про надання споживчого кредиту від 14 квітня 2008 року позичальник має право достроково погашати кредит, попередивши банк не пізніше ніж за 12 календарних днів до дати дострокового погашення, якщо інше не передбачено договором.

При цьому, заява позивача від 03 липня 2014 року, з огляду на встановлений у договорі про надання споживчого кредиту з подальшими змінами обов?язок щомісячної сплати коштів в погашення кредиту аж до 13 жовтня 2023 року, свідчить про виявлене позивачем, як позичальником, бажання скористатися правом достроково погасити зобов?язання за рахунок наявного у нього майна квартири, яка передана в забезпечення цього зобов?язання, що і було погоджене відповідачем як заставодержателем, і не може свідчити про прийняття пропозиції укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Натомість, рішення засідання Комітету Collection АТ «УкрСиббанк» від 24 липня 2014 року, з урахуванням підписаної сторонами додаткової угоди №1 від 05 вересня 2014 року, свідчить про відмову у прийнятті пропозиції щодо анулювання решти заборгованості за зобов?язаннями за договором від 14 квітня 2008 року.

З огляду на те, що за ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (якими є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди), а також приймаючи до уваги вимоги ст. 525 ЦК України про недопустимість односторонньої відмови від зобов?язання, суд приходить до висновку, що заява позивача від 03 липня 2014 року не містить істотних умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а так само істотних умов про зміну кредитних зобов?язань за договором від 14 квітня 2008 року, а тому не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що відповідач акцептував оферту позивача від 03 липня 2014 року на анулювання залишку боргу після реалізації предмета іпотеки, тобто на зміну умов договору про надання споживчого кредиту, а також підстав припинення наявних зобов?язань.

Крім того, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що він звертався до відповідача з письмовою вимогою про припинення кредитних зобов?язань після укладення та підписання ним додаткової угоди №1 від 05 вересня 2014 року, що підтверджує усвідомлення позивача обставин наявності залишку заборгованості за основним зобов?язанням після реалізації предмета іпотеки та обставин обумовлених змін до основного кредитного договору та дійсність решти умов за договором від 14 квітня 2014 року.

Одночасно суд приймає до уваги, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року у справі №203/5107/15-ц, яке набрало законної сили 10 травня 2016 року, визнано договір поруки №0/3 від 14 квітня 2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_7, припиненим з 26 серпня 2014 року; визнано договір поруки №0/4 від 14 квітня 2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6, припиненим з 26 серпня 2014 року; визнано договір поруки №0/2 від 14 квітня 2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, припиненим з 26 серпня 2014 року; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №0 від 14 квітня 2008 року 2999103,94 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 260891,01 грн., заборгованості по відсоткам 32167,00 грн., пені 6045,07 грн. та у рахунок повернення судових витрат 2604,83 грн., а разом -301708,77 грн.; ПАТ «УкрСиббанк» в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат за позовами ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5 (а.с.61-63).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, вказаним судовим рішенням встановлено, що зобов?язання ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту від 14 квітня 2008 року порушені, виконувались неналежним чином, останнє погашення згідно графіку відбулося 30 січня 2014 року, а вперше вимога про дострокове погашення кредитних зобов?язань за договором про надання споживчого кредиту від 14 квітня 2008 року, банком пред?явлена 03 червня 2015 року, а тому доводи представника позивача про те, що кредитні зобов?язання припинені з укладенням 05 вересня 2014 року договору про розірвання договору іпотеки, суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, і, відповідно, до вказаних правовідносин за відсутності відповідних вимог відповідача як іпотекодержателя не підлягають застосуванню положення розділу V Закону України «Про іпотеку» про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв?язку з тим, що саме по собі звернення стягнення не відбувалось, а за заявою і виявленим бажанням позивача відбулося дострокове погашення чергових платежів, хоч і не в повному обсязі виконані зобов?язання в цілому.

За встановлених в судовому засіданні обставин на підставі безпосередньо досліджених доказів, суд приходить до висновку, що договір про розірвання договору іпотеки від 05 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» не є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання укладеним, дійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 05 вересня 2014 року, а так само відсутні підстави за ст.ст. 598-609 ЦК України глави 50 «Припинення зобов?язання» ЦК України для визнання зобов?язань ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту від 14 квітня 2008 року припиненими і визнання вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за цим договором недійсними внаслідок позасудового врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про захист прав споживачів» судові витрати відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 209, 214, 215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_3 в задоволенні позову до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача, визнання договору укладеним, дійсним, визнання зобов?язань за кредитним договором припиненим, вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов?язання незаконними внаслідок позасудового врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий О.В. Колесніченко