РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/129/15-ц

Провадження № 2/638/672/16

11.10.2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Шептуха В.М.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

з участю позивача ОСОБА_2

з участю представника позивача ОСОБА_3

з участю представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи: Десята державна нотаріальна контора Дзержинського району м. Харкова, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_5, треті особи: Десята державна нотаріальна контора Дзержинського району м. Харкова, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2010 року почав доглядати за своєю тіткою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Взамін за догляд позивача, ОСОБА_7 склала на його користь заповіт, який був посвідчений 23.05.2012 року державним нотаріусом Десятої нотаріальної контори Дзержинського району м. Харкова ОСОБА_8 У вересні 2013 року ОСОБА_7 почала активно спілкуватись з родиною ОСОБА_5, які, за повідомленням сусідів, приходили до помешкання ОСОБА_7. 17.07.2014 року ОСОБА_7 померла, після чого позивач звернувся до нотаріальної контори для подачі заяви про прийняття спадщини, однак нотаріусом було повідомлено про наявність заповіту на користь ОСОБА_5. Вважає, що при складанні заповіту на користь ОСОБА_5, волевиявлення заповідача ОСОБА_7 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, а тому просить суд визнати заповіт недійсним на підставі статті 1257 Цивільного кодексу України.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, у задоволені позовних вимог просила відмовити у звязку з тим, що правові підстави для визнання заповіту недійсним відсутні.

Представник третьої особи - Десятої Харківської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином.

Суд, дослідивши доводи позивача та його представника, представника відповідача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, відповідно до пункту 8 частини 2 статті 16 ЦК України, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено матеріалами справи, 17.07.2014 року померла ОСОБА_7, що підтверджує свідоцтво про смерть серії І-ВЛ №450982, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 18.07.2014 року (а. с. 173).

23 травня 2012 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуваючи про здоровому розумі та ясній памяті, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування відносно неї фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: все її майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, та, взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона матиме право за законом вона заповідає ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджує заповіт, посвідчений державним нотаріусом Десятої харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 (а. с. 7)

27 вересня 2013 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: все її майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона матиме право за законом вона заповідає ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджує заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а. с. 174)

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Статтею 1236 Цивільного кодексу України визначено право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Так, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав.Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1248 Цивільного кодексу України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Відповідно до статті 1257 Цивільного кодексу України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

У відповідності до пункту 4 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. №419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 липня 2006 р. № 940) посадові, службові особи: 1) роз'яснюють фізичним особам, від імені яких посвідчуються заповіти і довіреності, їх права і обов'язки, попереджають про наслідки їх посвідчення для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; 2) перевіряють відповідність посвідчуваних заповітів і довіреностей вимогам закону; 2-1) встановлюють дійсні наміри особи (правильне розуміння нею значення, умов правочину та його правових наслідків), що звернулася за посвідченням заповіту чи довіреності, до їх посвідчення, а також відсутність у неї будь-яких заперечень щодо кожної з умов правочину; 3) попереджають про правові наслідки посвідчення заповітів і довіреностей; 4) роз'яснюють порядок скасування та складення нового заповіту, скасування довіреностей; 5) складають у разі потреби проекти заповітів чи довіреностей на усне прохання фізичних осіб; 6) посвідчують заповіти і довіреності на усне прохання фізичних осіб.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Системний аналіз норм Цивільного кодексу України свідчить, що відповідно до частини 2 статті 1257 Цивільного кодексу України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Крім того, суд вважає за необхідне застосувати при вирішенні даного спору правову позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 29 лютого 2012 року по справі № 6-9цс12. Так, суди повинні перевіряти чи при складенні заповіту волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі, а зібрані у справі докази повинні свідчити про те, що в момент складення заповіту особа не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Відповідно до частини 1 статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї статті Цивільного кодексу України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

При складенні заповіту особу заповідача ОСОБА_7 було встановлено, дієздатність перевірено, форму та порядок посвідчення заповіту додержано.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» зазначено, що судово- психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.01.2016 року клопотання представника позивача про призначення судової медичної експертизи по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи: Десята державна нотаріальна контора Дзержинського району м. Харкова, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним задоволено: призначено судову медичну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання: 1) чи страждала ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, будь-якими захворюваннями внутрішніх органів на час складання заповіту (27.09.2013 року); 2) чи мали місце у ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у день складання заповіту (27.09.2013 року) патологічні порушення свідомості та памяті? 3) чи мали місце патологічні зміни в стані здоровя у ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на день складання заповіту (27.09.2013 року), які б могли перешкоджати їй здійснювати самостійно дії читати, ознайомлюватись з текстом документів, розуміти їх зміст, значення, адекватно реагувати на те, що відбувається (підписання заповіту), розуміти та усвідомлювати наслідки своїх дій?

При цьому, оплату за проведення експертизи покладено на позивача ОСОБА_2, якому були розяснені положення статті 146 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України визначено, що суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом позивачу та його представнику права були розяснені в повному обсязі, проте, позивач експертизу не оплатив, будь-яких заяв про неможливість оплати чи розстрочення оплати за експертизу а ні до суду, а ні до експертної установи не надав.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 212 ЦПК України, судоцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі змістом частини третьої статті 213 ЦПК України ухвалене судом рішення обґрунтовується на підставі повно і всебічно зясованих обставин в справі, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Однак позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту - 27 вересня 2013 року спадкодавецьОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Доводи позивача ґрунтуються на припущеннях.

На підставі статті 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору суд залишає за позивачем.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи: Десята державна нотаріальна контора Дзержинського району м. Харкова, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.15, 16, 203, 215, 225, 1223, 1233, 1234, 1236, 1248, 1257 Цивільного кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи: Десята державна нотаріальна контора Дзержинського району м. Харкова, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання заповіту недійсним відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: