АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/9116/16 Головуючий у 1 інстанції - Савлук Т.В.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Дніпровська районна у м.Києві державна адміністрація, Дніпровський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у м.Києві, Товариство з обмеженою відповідальністю «Київське шляхово-будівельне управління №27» про визнання такою, що втратила право користування житлом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, і, керуючись ст.ст.71,72 ЖК України, просила винести рішення, яким визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням - кімнатою №23 у кв.№11 у будинку АДРЕСА_1 /а.с.2/.

Позивачка зазначила, що вона з 2002 року проживає разом зі своєю сім»єю (чоловік та син) на указаній житлоплощі, а з 2012року є зареєстрованою на ній разом із сином, а оскільки, відповідачка, будучи зареєстрованою на цій житлоплощі, без поважних причин не користуються нею більше шести місяців підряд, просила задовольнити позов.

Мотивуючи свої вимоги позивачка, як на підставу своїх вимог, послалась на те, що в разі, коли відповідачка втратить право користування спірним житлом, саме вона, позивачка, матиме право на отримання ордеру на спірне житло.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 16 травня 2016 року у позові відмовлено /а.с.178-183/.

Обгрунтовуючи рішення, суд першої інстанції послався на те, що позивачка не мала правових підстав для звернення до суду з цим позовом.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 16 травня 2016 року, як постановлене на неповно з"ясованих обставинах, з порушенням матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позов /а.с.188/.

В апеляційній скарзі зазначено, що доводи суду відносно того, що ОСОБА_2 не мала правових підстав звертатись до суду з цим позовом, спростовуються тим, на думку скаржника, що чинне законодавство не обмежує коло осіб, яким надано право звертатися до суду з таким позовом у разі виявлення підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, будинок АДРЕСА_1 з 1997 року перебував у статусі гуртожитку третьої особи ТОВ «Київське шляхово-будівельне управління №27», а, відповідно до Розпоряження КМДА від 25.05.2005 року за №859 указаний будинок визнаний жилим будинком з загальними квартирами.

На час розгляду справи указаний будинок на виконання зазначеного Розпорядження КМДА має статус житлового будинку з загальними квартирами і перебуває на балансі ТОВ «Київське шляхово-будівельне управління №27».

Встановлено, що, відповідно до заяви позивачки на ім»я Голови правління третьої особи ВАТ ДСУ-27 (тепер - ТОВ «Київське шляхово-будівельне управління №27») від 1.12.2002 року про виділення кімнати для проживання в гуртожитку по АДРЕСА_1 на якій має місце резолюція від 16.12.2002 року «Виділити кімнату з оплатою згідно калькуляції», позивачка ОСОБА_2 була у грудні 2002 року поселена у кімнату №69 зазначеного гуртожитку без видачі ордера на поселення в гуртожиток /а.с.3/.

Відповідно до Договору на проживання у гуртожитку ВАТ «Київське шляхово-будівельне управління №27» (без дати і номера) власник гуртожитку надав право ОСОБА_2, як наймачу, право проживання у гуртожитку по АДРЕСА_1, у кім.№69 на період з 1.05.2004 року по 1.05.2005 року/а.с.4/.

По закінченні чинності указаного договору, позивачка з мовчазного погодження власника гуртожитку продовжує проживати в указаній кімнаті №69 (на час розгляду справи - кімната №23 кв.№11) і на час розгляду справи.

Між тим, згідно вище зазначеного Розпорядження КМДА від 25.05.2005 року за №859, яким указаний будинок по АДРЕСА_1 визнаний жилим будинком з загальними квартирами, в п.3 зазначено, що Дніпровська районна у м.Києві державна адміністрація у встановленому законом порядку зобов»язана видати ордери на жилі приміщення мешканцям, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку /а.с.6/.

Оскільки позивачка ОСОБА_2 не відповідала всім цим вимогам для того, щоб отримати ордер на зайняття житлової квартири по АДРЕСА_1, зокрема, не мала реєстрації в цьому гуртожитку, вона цей ордер не отримала.

Між тим, встановлено, що ордер на кімнату №23 у квартирі №11 у житловому будинку по АДРЕСА_1 був виданий на ім»я відповідачки ОСОБА_3, яку при намаганні вселитись у зазначену кімнату, позивачка не впустила, мотивуючи свої дії тим, що вона має переважне право на користування цим житлом, та отримання ордеру на нього. 16.10.2007 року відповідачка була зареєстрована на спірному житлі /а.с.160, 167/.

Як слідує із матеріалів справи, позивачка зверталась до суду з позовом про видачу їй ордера на спірне житло, однак, рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 2.02.2007 року у позові відмовлено /а.с.153/.

Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 10.07.2012 року зобов»язано Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України у м.Києві здійснити реєстрацію позивачки ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_4 /а.с.157-159/.

21.09.2012 році на спірній житлоплощі зареєстровано ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_5, 1996 року народження.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

А згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Вимагаючи відповідачку визнати такою, що втратила право користування спірним житлом, позивачка, як на аргументацію порушення відповідачкою її прав послалась на те, що реєстрація ОСОБА_6 на спірному житлі перешкоджає реалізації її житлових прав - зокрема, права на отримання ордеру на спірне житло, який має бути виданий на ім»я позивачки у зв»язку зі зміною статусу будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житлом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позивачка не має право на звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів, погоджуючись з указаним висновком суду першої інстанції, вважає, що права позивачки з боку відповідачки нічим не порушені, а відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Між тим, звертаючись до суду позивачка не довела суду, які саме її права були порушені, невизнані чи оспорювані відповідачкою.

У зв»язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що у позивачки відсутнє право вимоги щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житлом з тих підстав, на які вона посилається.

Рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307, 308, ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді