Категорія 27Доповідач Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Чуприни В.О.,

при секретарі: Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2016 року у справі за позовом ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 27.03.2014 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» було прийнято на роботу відповідача на посаду заступника начальника Відділення №85 (м. Вінниця), тобто між сторонами було укладено трудовий договір, що було оформлено відповідно до вимог КЗпП України наказом №118-п від 27.03.2014 року. 20.08.2014 року відповідно до наказу №406-п працівника переведено на посаду начальника Відділення №85 (м. Вінниця), а тому до вищезазначеного трудового договору від 27.03.2014 року були внесені відповідні зміни, що оформлено наказом №406-п від 20.08.2014 року, яким відповідачу встановлено посадовий оклад, згідно з штатним розписом, з чим він був ознайомлений. Крім того, 01.10.2014 року між сторонами було укладено трудовий договір, відповідно до п.п.1.1., 1.2., 4.1. якого відповідач приймався на посаду начальника Відділення №85 (м. Вінниця) із щомісячною оплатою праці у розмірі 9 770 грн. до оподаткування. Також, згідно п.4.2 вищезазначеного трудового договору працівнику повинна бути нарахована та виплачена 21.11.2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 19 540 грн.. Відповідно до п.6.10. даного трудового договору останній є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу. Однак, жодного наказу на підставі даного трудового договору не видавалось, а відповідач виконував свою роботу на підставі трудового договору, оформленого наказами №118-п від 27.03.2014 року (про прийняття на роботу) та №406-п від 20.08.2014 року (про переведення). Позивач зазначає, що Положенням про оплату праці працівників ВАТ «ВіЕйБі Банк» (Додаток №3 до Колективного Договору ВАТ «ВіЕйБі Банк» від 25.05.2007 року) визначено структуру оплати праці працівників банку в межах затвердженого Радою кошторису витрат щодо персоналу: основна заробітна плата та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно п.5.4.1.6. колективного договору Голова Правління Банку визначає основні принципи встановлення й зміни розміру додаткової заробітної плати. Зазначені принципи встановлюються відповідно до кадрової політики банку і затверджуються у відповідному розпорядчому або нормативному документі, тоді як такого документу про встановлення заробітної плати для відповідача не було. Окрім того, зі штатного розпису відповідача, затвердженого Головою Правління ПАТ «ВіЕйБі Банк» 29.08.2014 року №869, визначено його оклад (основна заробітна плата) у розмірі 6 839,00 грн. та індивідуальну надбавку у розмірі 2 931,00 грн. і зазначено фонд заробітної плати по цій посаді 9 770 грн., інших доплат, надбавок та виплат не вказано. Позивач вважає, що трудовий договір, укладений між сторонами 01.10.2014 року, не є трудовим договором у розумінні трудового законодавства України, а тому просив визнати його недійсним, оскільки сторонами недодержано в момент вчинення даного правочину вимог, встановлених ч. 5 ст.203 ЦК України, зокрема оскаржуваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 18.03.2016 року судове засідання у справі проводилось в режимі відеоконференції, повноваження представника ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» були перевірені відповідною службовою особою Дніпровського районного суду м. Києва.

В судовому засіданні представник ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини.

ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вказавши на її безпідставність і законність та обґрунтованість рішення суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вимогами ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що між сторонами наявні трудові правовідносини і в даному випадку укладений між ними договір не є правочином в розумінні статті 202 ЦК України.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом №118-п від 27.03.2014 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» було прийнято ОСОБА_2 на посаду заступника начальника Відділення №85 (м. Вінниця) з випробувальним строком 3 місяці та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом.

Відповідно до наказу №406-п від 20.08.2014 року ОСОБА_2 було переведено на посаду начальника Відділення №85 (м. Вінниця) з 20.08.2014 року з посадовим окладом згідно зі штатним розкладом.

01.10.2014 року між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, відповідно до п.п. 1.1., 1.2., 4.1. якого останній приймався на посаду начальника відділення №85 (м. Вінниця) із щомісячною оплатою праці у розмірі 9 770 грн. до оподаткування.

Відповідно до п. 4.2. вищезазначеного трудового договору працівнику повинна бути нарахована та виплачена 21.11.2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 19 540 грн..

Згідно п. 6.1. трудового договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом невизначеного строку.

Крім того, відповідно до п.6.10. даного трудового договору останній є підставою для видання наказу про прийняття працівника на роботу.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України, в редакції чинній на момент підписання трудового договору між сторонами 01.10.2014 року, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 24.06.2015 року у справі №6-530цс15, визначено, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є обєктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 9-1, 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у звязку з укладенням трудового договору (контракту).

Установивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв'язку з існуванням трудових правовідносин, укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо безпідставності заявленого позову.

Викладені в апеляційній скарзі твердження щодо нікчемності трудового договору з посиланням на вимоги ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є безпідставними, оскільки норма, на яку посилається позивач, стосується заходів щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку і виконання банком своїх зобовязань в період неплатоспроможності перед кредиторами, а в даному випадку ОСОБА_2 не є кредитором.

Крім того, всі інші викладені в апеляційній скарзі твердження фактично лише відтворюють зміст позовних вимог і висновок суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_4

Судді: /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

Згідно з оригіналом: