АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 жовтня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.

ШаховоїО.В.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року, -

у с т а н о в и в :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_4, про визнання поруки, що виникла з договору поруки від 15 червня 2007 року, укладеного між нею та відповідачем, припиненою.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Позивач, зокрема, посилається на ті обставини, що суд не взяв до уваги, що на підставі додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 27 лютого 2009 року обсяг її відповідальності по сплаті відсотків збільшився за період з 27 лютого 2009 року до 28 вересня 2015 року на 684,10 доларів США. Також зазначає, що з розрахунку заборгованості, наданого відповідачем, вбачається, що протягом 2009-2010 рр. тіло кредиту шляхом капіталізації збільшено на 23,99 доларів США. Зазначає, що судом не враховано, що відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, і це є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України. Судом не враховані правові позиції Верховного Суду України, висловлені в постанові № 6-67цс11 від 19 грудня 2011 року та постанові № 6-97цс13

_____________________________________________________

Справа № 757/41893/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/10804/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

від 25 вересня 2013 року.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 подану апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, та їх представники, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 15 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 014/2576/74/56739, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 20300,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитними коштами в розмірі 12,50 % річних та з остаточним поверненням 15 червня 2027 року (а. с. 15-16).

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором 15 червня 2007 року між ВАТ «РайффайзенБанк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та позивачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_2 зобов'язалась солідарно відповідати перед ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_4 з погашення суми кредиту, процентів та пені за вказаним кредитним договором (а. с. 21-22).

У подальшому, 27 лютого 2009 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, відповідно до умов якої тимчасово на період з 27 лютого 2009 року по 27 лютого 2010 року зменшено розмір щомісячних платежів позичальника за кредитним договором до розміру процентів та викладено в новій редакції Графік погашення кредиту та інших платежів (а. с. 23-25).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що не встановлено збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок укладення додаткової угоди № 1 до кредитного договору та доданого до неї Графіку погашення кредиту та інших платежів, а тому відсутність згоди ОСОБА_2 не тягне за собою припинення поруки.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, з положень додаткової угоди № 1 до кредитного договору та доданого до неї Графіку погашення кредиту та інших платежів не вбачається, що сукупний розмір щомісячних платежів з погашення тіла кредиту та процентів збільшив обсяг відповідальності поручителя.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання договору поруки припиненим.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про наявність збільшення обсягу її відповідальності, колегія суддів зазначає наступне.

Умовами п. 1 додаткової угоди № 1 до кредитного договору передбачено, що тимчасово на період з 27 лютого 2009 року до 27 лютого 2010 року зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру процентів (встановити кредитні канікули).

Відповідно до п. 1.1. додаткової угоди, позичальник має право здійснювати часткове дострокове погашення кредиту з припиненням кредитних канікул за умови подання до кредитора відповідної заяви та укладення додаткової угоди до кредитного договору про припинення кредитних канікул з фіксацією фактично виданої суми кредиту та внесення змін до Графіка погашення кредиту та інших платежів (додаток № 1 до цієї додаткової угоди) (а. с. 23)

Так, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання можуть виникнути через різні обставини: збільшення розміру плати за кредит, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами; підвищення розміру відсотків, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності тощо.

Разом з тим, додаткова угода № 1 до кредитного договору не містить саме таких змін основного зобов'язання, сума кредиту та період кредитування (по 15 червня 2027 рік) залишились незмінними (а. с. 17-20, 26-31).

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та спростовуються наведеним вище.

Підстав до скасування рішення суду, передбачених ст. 309 ЦПК України, при апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку з тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В. Шахова