Справа № 369/4261/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/5077/16 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 26 21.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Верланова С.М., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь неустойку за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 15 липня 2009 року по 25 липня 2009 року в розмірі 25 000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2009 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість в розмірі 12 726 грн. До цього часу рішення суду не виконано. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. На підставі ст. 611 ЦК України відповідач повинен сплатити неустойку за невиконання рішення суду за період15 липня 2009 року по 25 липня 2009 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо перебігу строку позовної давності. Зазначив, що строк позовної давності слід рахувати з 29.03.2016 року - дня закінчення виконавчого провадження по стягненню боргу з відповідача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2009 року задоволено частково позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_3 борг в розмірі 10 000 грн., 100 000 грн. неустойки, 2 230 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, 3 % річних від простроченої суми в розмірі 366 грн. та 30 грн. витрат на ІТЗ, всього 112 626 грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2009 року вищевказане рішення змінено в частині стягнення неустойки та зменшено суму до 100 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про часткове погашення боргу та не заявлено клопотання про його поновлення. Відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.

Відповідно до боргової розписки від 21.12.2007 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 погодили порядок виплати неустойки в розмірі 25% від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 має право на стягнення неустойки у зв'язку з несвоєчасним виконання рішення суду відповідачем.

Однак, відповідно до вимог ст. ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України визначена спеціальна позовна давність терміном в один рік, яка застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Так, з наявних в матеріалах справи розписок чітко вбачається, що строк виконання основного зобов'язання встановлений до 01 вересня 2008 року.

Позивач, знаючи про порушення своїх прав, пов'язаних з несвоєчасним виконанням боржником своїх зобов'язань, а також виконанням рішення суду, яке в примусовому порядку не виконувалось та до виконання не зверталось, жодних вимог про стягнення неустойки за вказаний період до відповідача до травня 2016 року не пред'являв.

До ухвалення судом першої інстанції рішення 02 червня 2016 року ОСОБА_3 заявив клопотання про застосування строку позовної давності (а.с.11-14).

Посилання апелянта на збільшення між сторонами строку позовної давності є безпідставними. Вказаний договір стосувався вимог щодо основного зобов'язання. У 2009 році ОСОБА_2 реалізував своє право та звернувся до суду з позовом і на його користь з відповідача було стягнуто суму основного боргу, неустойку та інфляційні збитки.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду є законним та обґрунтованим, ґрунтується на наявних у матеріалах справи доказах, а тому підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: