Справа № 388/2045/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

10.03.2016 року Долинський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого - судді Баранського Д.М.,

за участю секретаря Поліщук Т.І.,

представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні, у приміщенні суду в м. Долинській цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько Ольга Миколаївна, Богданівська сільська рада Долинського району Кіровоградської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_6, який заповів йому земельну частку (пай), згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 26 жовтня 1998 року. 28 травня 2001 року заповіт посвідчений сільським головою Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, зареєстрований у реєстрі за № 15.

18 листопада 2013 року ОСОБА_3 звернувся за останнім місцем проживання спадкодавця ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О.М. із заявою про прийняття спадщини. На підставі цієї заяви про прийняття спадщини цим приватним нотаріусом заведено спадкову справу № 59/2013.

Однак, позивач ОСОБА_3 не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки 5 грудня 2013 року до вищезазначеного приватного нотаріуса звернувся відповідач ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом посвідченим 6 квітня 2010 року директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням, зареєстрованим у реєстрі за № 248.

На думку ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4 подавши заяву про прийняття спадщини не визнав його право на спадщину, а відтак вимушений звернутись до суду із цим позовом.

ОСОБА_3 зазначає, що є підстави сумніватись у справжності підпису спадкодавця на поданому ОСОБА_4 заповіті. Відповідачем разом із заповітом надано державний акт на право приватної власності на землю, виданий 25 квітня 2002 року на ім'я ОСОБА_7 Цей державний акт не може підтверджувати отримання у власність ОСОБА_6 земельної ділянки відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай), оскільки невірно зазначено прізвище спадкодавця, сертифікат на право на земельну частку пай до смерті ОСОБА_6 знаходився у нього, а не був повернений до районної державної адміністрації.

Позивач ОСОБА_3 уважає, що вищезазначені обставини свідчать про безпідставне заперечення відповідачем ОСОБА_4 його права на спадщину після смерті ОСОБА_6

ОСОБА_3 також вказує, що поданий ОСОБА_4 заповіт є нікчемним, оскільки посвідчений директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням без свідків, а відтак не створює будь-яких юридичних наслідків.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 позов підтримали за обставин зазначених у ньому, попросили позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_2 заперечувала проти позову, вважає його необґрунтованим, просила відмовити у задоволенні позову. Суду пояснила, що новий заповіт складений на користь ОСОБА_4 скасував попередній заповіт на користь ОСОБА_8

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О.М. у судове засідання не з'явилась, про причини неявки не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не надіслала.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надіслав.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 27, ст. 57 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м. Олександрії Кіровоградської області помер ОСОБА_6

Спадкодавець ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав та був зареєстрований в Олександрійському геріатричному пансіонаті з спеціальним відділенням з 2 січня 1999 року по день смерть, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а. с. 22).

Після смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 5,69 гектарів, кадастровий номер НОМЕР_2, що належала спадкодавцю відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданого 25 квітня 2002 року Долинською районною державною адміністрацією Кіровоградської області на підставі розпорядження цієї ж районної державної адміністрації № 167-р від 27 березня 2002 року (а. с. 44).

28 травня 2001 року ОСОБА_6 уклав заповіт відповідно до якого заповів ОСОБА_3 земельну частку (пай) належну йому на праві приватної власності. Цей заповіт посвідчений головою Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, зареєстрований у реєстрі за № 15 (а. с. 7).

6 квітня 2010 року ОСОБА_6 уклав заповіт, згідно якого усе майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що матиме право, заповідає ОСОБА_4 Цей заповіт посвідчений директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 248 (а. с. 9).

Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як убачається з матеріалів спадкової справи, 18 листопада 2013 року до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернувся спадкоємець за заповітом ОСОБА_3 (а. с. 21).

5 грудня 2013 року до вищезазначеного приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернувся спадкоємець за заповітом ОСОБА_4 (а. с. 31).

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до змісту ч. ч. 1, 2 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, обидва спадкоємці за заповітом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали у встановлений строк заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до матеріалів спадкової справи будь-які інші спадкоємці за заповітом чи законом заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 не подавали.

За змістом ч. ч. 1-4 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Таким чином, заповідач має право скласти новий заповіт, що скасовує попередній повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Оскільки у цій справі спадкодавець ОСОБА_6 склавши заповіт від 6 квітня 2010 року, що посвідчений директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 248, згідно якого усе майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті і на що матиме право заповів ОСОБА_4, відповідно цим заповітом ОСОБА_6 повністю скасував заповіт складений ним 28 травня 2001 року на користь ОСОБА_3, тобто позбавив останнього права на спадкування за заповітом.

Згідно змісту ст. 1247 ЦК України (в редакції на момент укладення останнього заповіту) заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 7-9 ст. 1252 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров'я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та інвалідів, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров'я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів. Заповіти осіб, зазначених у частинах першій - шостій цієї статті, посвідчуються при свідках. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені посадовими, службовими особами, визначеними у частинах першій - шостій цієї статті, прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами.

Отже, заповіти, що посвідчуються, зокрема директорами будинків для осіб похилого віку та інвалідів обов'язково мають посвідчуватись при свідках.

Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Беручи до уваги той факт, що ЦК України визначено обов'язковість посвідчення при свідках заповітів посадовими особами, передбаченими у ч. ч. 1-6 ст. 1252 ЦК України, зі змісту заповіту ОСОБА_6 посвідченого 6 квітня 2010 року директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням ОСОБА_9, зареєстрованого у реєстрі за № 248 вбачається, що таку вимогу закону не дотримано, відповідно такий заповіт згідно положень ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тобто недійсним у силу закону.

Як суд вище зазначав, згідно ч. 4 ст. 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Положеннями ст. ст. 225 і 231 ЦК України врегульовано правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а також правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Тобто саме у цих двох випадках, що пов'язані із вадами волі особи у момент вчинення правочину, відновлюється чинність попереднього заповіту коли новий заповіт є недійсним.

У цій справі заповіт ОСОБА_6 посвідчений 6 квітня 2010 року директором Олександрійського геріатричного пансіонату з спеціальним відділенням ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 248 не визнавався недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 225 і 231 ЦК України, а відтак не могла відновитись чинність попереднього заповіту ОСОБА_6 від 28 травня 2001 року, посвідченого головою Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, зареєстрованого у реєстрі за № 15.

З огляду на вищезазначене, оскільки позивач ОСОБА_3 є спадкоємцем майна ОСОБА_6 за заповітом, що скасований новим заповітом на користь відповідача у справі ОСОБА_4, цей новий заповіт є нікчемним у силу закону, чинність попереднього заповіту не відновлена з підстав, передбачених законом, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 не є спадкоємцями майна ОСОБА_10 за законом, відповідно позивач не має права на спадщину після смерті ОСОБА_6, а відповідач ОСОБА_4 не може порушувати його права та обов'язки.

Відповідно до п. п. 5.1.-5.3. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року N 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за N 282/20595, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. Якщо для оформлення спадщини надано кілька заповітів спадкодавця, нотаріус повинен надати їм правову оцінку, керуючись положеннями статті 1254 ЦК України. Якщо заповіт визнаний судом недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 та 231 ЦК України.

Згідно абзацу 3 пункту 23 ПОСТАНОВИ Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом установлено, а також убачається із матеріалів спадкової справи, що позивач у справі ОСОБА_3 не звертався до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько О.М. із заявою про видачу свідоцтво про право на спадщину, а цим приватним нотаріусом відповідно не виносилась постанова про відмову у вчиненні такої нотаріальної дії.

Відповідно до п. п. 2, 5, 6 указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Як убачається із матеріалів цієї справи, 26 жовтня 1998 року Долинською районною державною адміністрацією Кіровоградської області ОСОБА_7 було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, згідно якого йому належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «ім. Щорса» розміром 6,57 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а. с. 8).

Отже, при паюванні земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), що видається відповідною районною державною адміністрацією. Цей документ посвідчує виключно право особи зазначеної у цьому документі на земельну частку (пай).

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час видачі державного акта на право приватної власності на землю) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, після виділення ОСОБА_6 у натурі (на місцевості) на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) земельної ділянки та видачі державного акта на право приватної власності на землю, ОСОБА_6 став власником земельної ділянки, тобто його право на земельну частку (пай) було реалізовано шляхом передачі у власність у встановленому порядку визначеної земельної ділянки.

Оскільки 25 квітня 2002 року Долинською районною державною адміністрацією Кіровоградської області ОСОБА_6 було видано державного акта на право приватної власності на землю площею 5,69 гектарів, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться на території Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, відповідно є необґрунтованими доводи ОСОБА_3, що такий акт не видався.

Той факт, що ОСОБА_6 не отримував вищезазначеного державного акта на право приватної власності на землю не спростовує факту його видачі 25 квітня 2002 року Долинською районною державною адміністрацією Кіровоградської області.

Згідно вищезазначеного, оскільки ОСОБА_6 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) здійснено виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості), виданий державний акт на право приватної власності на землю, відповідно доводи ОСОБА_3 про визнання за ним права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за заповітом не можна визнати обґрунтованими, оскільки таке право спадкодавця було реалізоване.

З огляду на вищезазначене, слід дійти висновку, що цей позов ОСОБА_3 є необґрунтованим, який не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 215, 225, 231, 1216-1218, 1220-1223, 1225, 1233-1236, 1247, 1252, 1253, 1254, 1257, 1268-1270 ЦК України, ст. ст. 10, 15, 57-62, 64, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Приходько Ольга Миколаївна, Богданівська сільська рада Долинського району Кіровоградської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Кіровоградської області через Долинський районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 14 березня 2016 року.

Суддя Долинського районного суду Д. М. Баранський