Справа № 310/247/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

24 лютого 2016 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

при секретарі Бевз О.А.,

за участю: прокурора Донцової Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 місцевої прокуратури Запорізької області, в інтересах держави, до ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_1 міської ради, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 міжрайонний прокурор, в інтересах держави, звернувся до суду з зазначеним вище позовом.

Ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання від 24.12.2015 року, у звязку з реорганізацією органів прокуратури було здійснено заміну позивача ОСОБА_1 міжрайонну прокурату на належного позивача ОСОБА_1 місцеву прокуратуру.

В позові вказує на те, що п.5.69 рішення ОСОБА_1 міської ради № 41 від 25.02.2010 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1 га, в межах норм безоплатної приватизації, з присвоєнням поштової адреси: вул. Дежньова, 4-б, м. Бердянськ, для індивідуального дачного будівництва. ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №822073.

14.12.2013 року ОСОБА_3 продав вказану земельну ділянку ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу №3128 від 14.12.2013р. Реєстрація права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 була здійснена 14.12.2013р., що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Прокурор просить визнати недійсним та скасувати п. 5.69 рішення ОСОБА_1 міської ради № 41 від 25.02.2010р., визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК №822073, витребувати з володіння ОСОБА_2 спірну земельну ділянку та передати її територіальній громаді м. Бердянська.

В обґрунтування позову вказує на те, що в ході прокурорської перевірки було встановлено, що рішенням № 41 від 25.02.2010року «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» було затверджено проекти відведення та передано у власність громадянам, у тому числі і відповідачу ОСОБА_3, земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва з порушенням вимог ст.ст. 51,60,61,84,118 ЗУ України, ст.ст.85,88,89,90 Водного кодексу України, п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, ст. 9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації», ст.ст. 12,19 ЗУ «Про планування та забудову територій», ст.ст. 1,16,17 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», п.3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», чим грубо порушено вимоги законодавства та не дотримано порядок набуття права власності на землю.

За повідомленням ОСОБА_1 міської ради від 12.12.2014р. з посиланням на Генеральний план м. Бердянська, який був затверджений рішенням ОСОБА_1 міської ради №8 від 25.06.2009р., земельна ділянка по вул. Дежньова, 4-б розміщується на території оздоровчих установ та установ відпочинку. Відповідно до проектних рішень Генерального плану розвитку міста будівництво нових дачних районів в межах міста ОСОБА_1 не передбачено. Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктах, також передбачена пунктом 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень».

Відповідно до схеми місцезнаходження земельної ділянки, остання знаходиться на території міста ОСОБА_1, в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря. На підставі постанови прокурора від 08.12.2014р., винесеної в межах кримінального провадження №0005963, ПП «Азовгеопроект» проведено геодезичне дослідження розташування спірної земельної ділянки відносно урізу води і було встановлено, що вона розташована на відстані 78,8м. від урізу води Азовського моря. А тому надання цієї земельної ділянки у власність для ведення індивідуального дачного будівництва є порушенням вимог ст.60 Земельного кодексу України та ст.ст. 88,90 Водного кодексу України, якими передбачено, що земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

П. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації. Однак у затвердженому спірним рішенням міської ради проекті землеустрою розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки.

Представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримала, просить їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_3-ОСОБА_5 у сьогоднішнє судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили.

Представник ОСОБА_1 міської ради у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечував, посилаючись зокрема на те, що позов подано особою, яка не має повноважень на ведення справи, не має цивільної процесуальної дієздатності у спірних правовідносинах, крім того, прокурор звернувся з цим позовом до суду з пропуском позовної давності, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Також зауважував на тому, що на час винесення спірного рішення ОСОБА_1 міської ради №41 від 25.02.2010р. було дійсним рішення ОСОБА_1 міської ради №11 від 10.12.2004 року, яким булла встановлена сорокаметрова прибережна захисна смуга в межах міста ОСОБА_1. Вказане рішення було скасовано рішенням Запорізького окружного адміністративного суду тільки 11.08.2010 року. Представник відповідача подав також заяву про застосування позовної давності до позовних вимог прокурора (а.с.149-150).

Представник відповідача ОСОБА_1 міської ради ОСОБА_6 подав до суду письмові заперечення (а.с.155-156) проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що на час прийняття ОСОБА_1 міською радою спірного рішення було чинним рішення ОСОБА_1 міської ради №11 від 10.12.2004 року, яким була встановлена 40-метрова прибережна захисна вздовж Азовського моря. Тому на час прийняття рішення №41 від 25.02.2010р. ОСОБА_1 міська рада діяла в межах наданих їй повноважень. Також подали заяву про застосування позовної давності до позовних вимог прокурора. Просить відмовити у задоволенні позову

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідач та третя особа у своїх запереченнях посилаються зокрема на те, що прокурор звернувся з цим позовом до суду з пропуском позовної давності, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність, відповідно до п.4 ст. 267 ЦК України, застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно зі ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності, відповідно до ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі:

- вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку;

- пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 міжрайонна прокуратура у 2010 році зверталася до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 міської ради, в якому третьою особою був вказаний ОСОБА_3, про часткове скасування рішення ОСОБА_1 міської ради №41 від 25.02.2010 року. В задоволення позову прокурора було відмовлено 09 грудня 2010 року. Постанова суду набрала законної сили 25.10.2013 року. Таким чином, у звязку із зверненням прокурора із зазначеним вище позовом до суду перебіг позовної давності перервався і почався заново з 25.10.2013 року.

Крім того, суд вважає, що про обставини знаходження виділеної відповідачу ОСОБА_3 спірної земельної ділянки в межах двокілометрової прибережної захисної смуги від урізу води Азовського моря прокурору стало відомо тільки у грудні 2014 року під час розслідування кримінального провадження №0005963, внесеного до ЄДРД 06.12.2014р. (а.с.14,43).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що прокурор звернувся до суду в межах строку позовної давності, а тому, доводи відповідачів про сплив позовної давності у даному випадку не можуть бути прийняті до уваги.

За ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст. 45 ЦПК України (в редакції станом на час подачі позову до суду), прокурор має право, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою (заявою), брати участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин).

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що згідно з Генеральним планом міста ОСОБА_1, який був затверджений рішенням ОСОБА_1 міської ради №41 від 25.02.2010р. спірна земельна ділянка, на час затвердження ОСОБА_1 міською радою проекту відведення земельної ділянки, розташована на території оздоровчих установ та установ відпочинку, що підтверджується листом заступника міського голови ОСОБА_7В.( а.с.20-22).

Як вбачається зі схеми місцезнаходження земельної ділянки (а.с.14), остання знаходиться в межах міста ОСОБА_1, на відстані 78,8 м. від урізу води Азовського моря.

Пунктом 5.9 рішення ОСОБА_1 міської ради №41 від 25.02.2010 року (а.с.11) затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1 га, в межах норм безоплатної приватизації, з присвоєнням поштової адреси: вул. Дежньова,4-б в м. Бердянську, для індивідуального дачного будівництва. ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку ЯК №822073 (а.с.13), який 14.04.2010р. був зареєстрований управлінням Держкомзему у м. Бердянську в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №99.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними обєктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані обєкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними обєктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними обєктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

На час прийняття спірного рішення ОСОБА_1 міської ради було наявне рішення ОСОБА_1 міської ради № 11 від 10.12.2004р., яким була встановлена 40-метрова прибережна захисна смуга вздовж Азовського мора в межах міста ОСОБА_1, але вказане рішення було скасовано постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2010 року ( а.с.18-19).

Як вбачається з інформації виконкому ОСОБА_1 міської ради №04-7928/37 від 12.12.2014р. на момент прийняття спірного рішення діяв Генеральний план міста ОСОБА_1, затверджений рішенням шістдесят восьмої сесії ОСОБА_1 міської ради У скликання від 25.06.2009р. №8. Проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги Азовського моря на території міста ОСОБА_1 на момент прийняття спірного рішення ОСОБА_1 міської ради не розроблявся і не затверджувався.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014р. у справі №6-206цс14.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Таким чином, суд визнає, що спірне рішення прийнято ОСОБА_1 міською радою незаконно, тому позовні вимоги про визнання цього рішення незаконним та його скасування підлягають задоволенню.

Підлягають задоволенню також вимоги прокурора про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку ЯК №822073, який був виданий ОСОБА_3 на підстав незаконного рішення ради.

Судом також встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку на сьогодні зареєстровано за ОСОБА_2, яка набула його на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №13128 від 14.12.13р., посвідченим приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу, та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК 822073, виданого 16.04.2010р., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.41).

Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська Запорізької області.

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013р. землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Враховуючи вищевикладене підлягають також задоволенню вимоги позивача про витребування з володіння ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1 га, яка знаходиться за адресою: м. Бердянська, вул. Дежньова,4-б та передачі її територіальній громаді м. Бердянська.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 необхідно стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 551,20 грн. з кожного, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 13,14 Конституції України, ст. ст. 10,11,15,58-60,88,208-212 ЦПК України, ст.ст. 328,393,388 ЦК України, ст. ст. 21,58, 59, 60-62 ЗК України, ст.ст.4,88-90 ВК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 місцевої прокуратури Запорізької області задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати п.5.69 рішення сімдесят девятої сесії V скликання ОСОБА_1 міської ради №41 від 25 лютого 2010 року Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, яким затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1га з присвоєнням поштової адреси: вул. Дежньова,4-б в м. Бердянську для індивідуального дачного будівництва.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №822073, виданий ОСОБА_1 міською радою на імя ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1га для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: м. Бердянськ, вул. Дежньова,4-б.

Витребувати з володіння ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1) земельну ділянку вартістю 92830,00грн., площею 0,1га, кадастровий номер :08:003:0466, яка знаходиться в м. Бердянську по вул. Дежньова,4-б, та передати її територіальній громаді м. Бердянська.

Стягнути з ОСОБА_1 міської ради Запорізької області (), ОСОБА_3 ( ІПН НОМЕР_2), ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1) судовий збір на користь держави у розмірі 551,20 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення суду,- протягом 10 днів з дня його отримання.

СуддяОСОБА_8