Справа № 186/588/15-ц
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2016 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої - судді Янжули С. А.

при секретарі - Лиман Н.П.

з участю: позивачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

представників відповідачів - Міністерства оборони України - Куртмоллаєва А.Е., Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), третя особа ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, встановлення факту перебування на утриманні, стягнення 1/2 середньомісячного заробітку (доходу),

В С Т А Н О В И В :

21 квітня 2015 року позивачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Першотравенського міського суду з позовом до відповідачів Міністерства оборони України, Моторного (транспортного) страхового бюро України, треті особи: Військова частина НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, та шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

В обґрунтування позову зазначили, що в провадженні Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області перебували матеріали кримінального провадження №0000143 від 16 вересня 2014 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.415 КК України, по обвинуваченню військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_4

18 лютого 2015 року вироком по справі №188/2054/14-к цього суду ОСОБА_4 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.415 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. 20 березня 2015 року зазначений вирок набрав законної сили.

Цим вироком було встановлено, що о 06.00 годині 16 вересня 2014 року ОСОБА_4 , який проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині (польова пошта НОМЕР_2 ), що дислокується в АДРЕСА_1 , у військовому званні «сержант», керуючи технічно справним військовим автомобілем марки «КамАЗ», моделі «43101», військовий номер НОМЕР_3 , що підтверджується висновком експерта від 25 листопада 2014 року №70/28-722 за результатами судової експертизи технічного стану транспортного засобу, на 308км+150 м автодороги М-04 «Знам`янка - Луганськ - Ізварине» (між с. Богуслав та с.Дмитрівка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області), в порушення п.10.1 Правил дорожнього руху України, рухаючись в напрямку м.Донецьк, виїхав на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з автомобілем марки «GeelyCK1.5І Impress5МТ», державний номер НОМЕР_4 , який рухався у зустрічному з автомобілем «КамАЗ 43101» напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «GeelyCK1,5і impress5МТ» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув.

Згідно висновків судово-медичної експертизи №492 від 07 жовтня 2014 року ОСОБА_5 прижиттєво отримав тілесні ушкодження, що утворились від дії тупих твердих предметів, які діяли за ударно-струсуючим механізмом з місцем прикладання діючої сили або при ударі об такі, та за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпечності для життя, а також перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Відповідно до висновку транспортно-трасологічної експертизи від 28 жовтня 2014 року №70/29-678, судової експертизи механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди від 04 грудня 2014 року №70/27-894, водій військового автомобіля марки «КамАЗ», моделі «43101», військовий номер НОМЕР_3 , ОСОБА_4 допустив порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого: «Перед початком руху, перестроюванням та будь - якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

В даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки «GeelyCK1.5І impress5МТ», державний номер НОМЕР_4 , який рухався у зустрічному з автомобілем «КамАЗ 43101» напрямку для водія ОСОБА_4 визначалася виконанням ним вимог п 10.1 Правил дорожнього руху України.

Допущені ОСОБА_4 порушення Правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку з суспільно-небезпечними наслідками, які настали.

Згідно наказу №47 від 13 вересня 2014 року по ТПУ військової частини польової пошти НОМЕР_2 , старшого водія сержанта ОСОБА_4 було відряджено до ПП «Транзит» для проведення ремонту автомобіля КАМАЗ, в/н НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки від 03 квітня 2014 року, а також списку прийому техніки НЕУ, яка прибула на ППТ в/ч НОМЕР_1 від 03 квітня 2014 року, вказаний автомобіль було прийнято до Збройних Сил України пунктом прийому техніки військової частини НОМЕР_1 .

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05 квітня 2014 року №74 сержант ОСОБА_4 вважається таким, що приступив до виконання службових обов`язків - старшим водієм роти матеріального забезпечення.

Володільцем джерела підвищеної небезпеки, виходячи із зібраних даних у кримінальному провадженні, є військова частина НОМЕР_1 с.м.т.Черкаське, якій, на відповідній правовій підставі було передано автомобіль КАМАЗ 43101, в/н НОМЕР_3 .

Таким чином, 16 вересня 2014 року о 06.00 годині водій військового автомобілю КАМАЗ «43101», в/н НОМЕР_3 , який був мобілізований до військової частини НОМЕР_1 , - сержант ОСОБА_4 , перебуваючи на службі за призовом у Збройних силах України на посаді старшого водія роти матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, порушивши п.10.1 Правил Дорожнього Руху України, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху та зіткнувся з автомобілем «GeelyCK1.5і Impress5МТ», д/н НОМЕР_4 , який рухався у зустрічному напрямку, в результаті чого водій а/м «GeelyCK1.5і Impress5МТ» загинув, а пасажир вказаного автомобіля - ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Вважають, що в зв`язку з тим, що володільцем джерела підвищеної небезпеки - автомобіля "КАМАЗ" "431012, в/н НОМЕР_3 , у результаті дії якого наступила смерть водія ОСОБА_5 та були завдані тілесні ушкодження середнього ступеню пасажирці ОСОБА_6 , є Міністерство оборони України, тому саме цей відповідач повинен відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, внаслідок вчинення водієм сержантом ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Просять суд стягти:

з відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України на їх користь 50 000,00 гривень матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих;

з відповідача - Міністерства оборони України на їх користь:

- 45 120 гривень матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу «GeelyСК 1.5і Impress5МТ», державний номер НОМЕР_4 ;

- 9 021 гривню матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на поховання;

- по 200 000 гривень кожному моральної шкоди, пов`язаної зі смертю їх батька та чоловіка ОСОБА_5 , а також з пошкодженням транспортного засобу «GeelyСК1.5і Impress5МТ», державний номер НОМЕР_4 ;

Встановити факт перебування ОСОБА_2 на утриманні ОСОБА_5 , який помер внаслідок скоєння у відношенні нього злочину.

Стягувати щомісячно довічно з відповідача - Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 шкоду у розмірі 1/2 середньомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_5 , що складається з пенсії та виплат по втраті працездатності, спричинену їй внаслідок смерті останнього, як особі, що перебувала на його утриманні.

Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2015 року прийнято відмову від позову позивачів в частині стягнення з відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України на їх користь 50 000 гривень матеріальної шкоди за пошкоджений транспортний засіб; провадження в справі в цій частині позову закрито.

Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року залучено Військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) в якості співвідповідача по справі.

Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять їх задовільнити, стягнувши вказані в позові суми матеріальної та моральної шкоди з відповідачів по справі: Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ).

Представник відповідача - Міністерства оборони України позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав суду свої заперечення проти позову, в яких зазначив, що Міністерство оборони України, як орган державної влади (центральний орган виконавчої влади), відповідно до ст.10 Закону України «Про Збройні Сили України», забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань. Також, вказана норма закріплена ст.10 Закону України «Про оборону». В положенні про Міністерство оборони України, затвердженому Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №406/2011 зазначено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМУ. Законом України «Про Збройні Сили України» визначено функції, склад Збройних Сил України, правові засади їх організації, діяльності, дислокації, керівництва та управління ними. Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості. Стаття 3 вказаного закону передбачає:

Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України, як головний орган військового управління; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово - Морські Сили; з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій. Міноборони України входить до системи органів виконавчої влади і є головним в системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва.

Законом України «Про Збройні Сили України» визначено, що Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством. Начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України здійснює безпосереднє військове керівництво Збройними Силами України. Безпосереднє військове керівництво - діяльність, спрямована на здійснення заходів щодо розвитку Збройних Сил України, їх технічного оснащення, підготовки та всебічного забезпечення, визначення основ їх застосування, а також управління ними. В цивільному позові від 21 квітня 2015 року позивач вказує, що автомобіль КАМАЗ 43101, в/н НОМЕР_3 , перебуває на балансі військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси.

Стаття 2 вказаного закону передбачає, що Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює, відповідно до закону, управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування. Також, Постановою КМ України від 04 серпня 2000 року №1225 «Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах» визначається порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил України, його списання та використання. П.З вказаного Положення зазначає, що «Міноборони, як центральний орган управління Збройних Сил, закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти». Військові частини використовують закріплене за ними військове майно, виключно за його цільовим та функціональним призначенням (П.5 вказаного Положення).

В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №7 (у0007700-94) від 08 липня 1994 року, №11 (/Ю011700-94 ) від 30 вересня 1994 року, №15 (У00 15700-98) від 25 травня 1998 року, №9 (У0009700-03)від 24 жовтня 2003 року) вказано:

4. ...Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Тобто, для правомірного використання, зберігання або утримання транспортного засобу автомобіль КАМАЗ 43101, в/н НОМЕР_3 перебуває на балансі військової частини НОМЕР_1 , яка повинна володіти цим об`єктом в силу права оперативного управління. Отже, власником підвищеної небезпеки визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах ним володіє.

В цивільному позові, зокрема, зазначено, що солдат ОСОБА_4 правомірно керував спеціальною машиною КАМАЗ 43101, в/н НОМЕР_3 та вказаний факт позивачем не оскаржується. Військова частина НОМЕР_1 знаходиться у складі Збройних Сил України і є юридичною особою. Машина МТЛБ №6-7609017 перебуває на обліку у військовій частині НОМЕР_1 . Тобто, відповідальність за шкоду, спричинену військовослужбовцем - солдатом ОСОБА_4 , повинна нести військова частина НОМЕР_1 , на обліку та у оперативному управлінні якої перебуває джерело підвищеної небезпеки - КАМАЗ 43101, в/н НОМЕР_3 .

Позивач підтвердив вину військової частини, та не довів вину та підстави матеріальної та моральної відповідальності Міністерства оборони України.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Позивач в позові не надає на підтвердження позову належних і допустимих доказів спричинення моральної шкоди.

В даному випадку позивачем не доведений факт дії або бездіяльності Міністерства оборони України щодо спричинення потерпілому моральної шкоди. ОСОБА_4 правомірно володів автомобілем та здійснення ним суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України не доводить вину Міністерства оборони України.

На підставі викладеного, вважають, що в позові не зазначено, якими саме протиправними та злочинними діями Міністерства оборони України позивачу завдано матеріальної та моральної шкоди.

Також, відповідно до ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

Військова частина НОМЕР_1 веде власне фінансове господарство, фінансування здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Просить суд визнати їх неналежним відповідачем по справі та в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача - Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що, як вбачається з позовної заяви, дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої загинув ОСОБА_5 , сталася о 06.00 годині ранку 16 вересня 2014 року між с.Богуслав та с.Дмитрівка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області. Автомобіль «Камаз» моделі «43101», військовий номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 , рухаючись в напрямку м.Донецьк, виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся з автомобілем марки «Gееlу СК».

Отже, в судовому засіданні було встановлено та підтверджено той факт, що автомобіль «Камаз» рухався в напрямку м.Донецьк, що і було відображено у вироці Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року.

Також, з протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_4 встановлено, що о 03.00 годині ранку 16 вересня 2014 року він виїхав з с.м.т.Петропавлівка, Дніпропетровської області в напрямку м.Донецька (при цьому, по дорозі в одному кафе вжив алкогольні напої в кількості 0,5 л), після цього сталася вказана ДТП, а це фізично і навіть теоретично неможливо, тому, що місце ДТП знаходиться, приблизно, кілометрів на 25 в протилежному напрямку (до м.Дніпропетровська). В с.м.т.Петропавлівка ОСОБА_4 ремонтував вказаний автомобіль в ПП "Транзит", після чого, на цьому ж автомобілі потрапив в ДТП, але згідно довідки ПП "Транзит" від 24 листопада 2014 року вони на протязі вересня 2014 року проводили ремонт автомобіля "Камаз - 5210". Отже, це зовсім різні автомобілі.

Відповідно до пункту 12.1 наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) №117 від 29 серпня 2014 року ОСОБА_4 вибув в район проведення антитерористичної операції (далі-АТО). Тобто, відповідно до вищезазначеного наказу командира військової частини пп НОМЕР_2 ОСОБА_4 мав знаходитись на території Донецької області. Виникає логічне питання, що робив ОСОБА_4 16 вересня у вищезазначеному місці в стані алкогольного сп`яніння за кермом вказаного автомобіля? Якщо він там знаходився за своєю власною ініціативою, неправомірно заволодівши транспортним засобом, то це кардинально змінює справу.

Так, відповідно до вимог ч.3 ст. 1187 ЦК України - особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Згідно вимог ч.1 ст.1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об`єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що ОСОБА_4 неправомірно заволодів транспортним засобом та здійснив на ньому ДТП, а тому відшкодовувати матеріальні та моральні збитки позивачам повинен безпосередньо винний в ДТП (в результаті якого загинув ОСОБА_5 ) - ОСОБА_4 .

Просить суд в задоволенні позову відмовити.

Третя особа - ОСОБА_4 , допитаний судом в порядку окремого доручення, просить суд розглянути справу в його відсутність, позовні вимоги не визнає, просить в їх задоволенні відмовити та пояснив, що по факту вчиненої ним ДТП більше добавити нічого не може. З приводу відшкодування моральної та моральної шкоди пояснив, що автомобіль, яким він керував, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, належить Міністерству Оборони України, а тому, відповідно до ст.1187 ЦК України, відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, несе Міноборони України. Також, йому відомо, що позивачам в якості відшкодування шкоди було виплачено страхове відшкодування, таким чином, немає підстав для повторного стягнення шкоди. В нього відсутнє будь-яке майно та грошові кошти для відшкодування шкоди потерпілому.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовільнити частково з наступних підстав.

Дійсно, вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року по справі №188/2054/14-к ОСОБА_4 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.415 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. 20 березня 2015 року зазначений вирок набрав законної сили.

Вироком суду було встановлено, що о 06.00 годині 16 вересня 2014 року ОСОБА_4 , який проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині (польова пошта НОМЕР_2 ), що дислокується в АДРЕСА_1 , у військовому званні «сержант», керуючи технічно справним військовим автомобілем марки «КАМАЗ», моделі «43101», військовий номер НОМЕР_3 , що підтверджується висновком експерта від 25 листопада 2014 року №70/28-722 за результатами судової експертизи технічного стану транспортного засобу, на 308км+150 м автодороги М-04 «Знам`янка - Луганськ - Ізварине» (між с. Богуслав та с.Дмитрівка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області), в порушення п.10.1 Правил дорожнього руху України, рухаючись в напрямку м.Донецьк, виїхав на зустрічну смугу руху, де відбулось зіткнення з автомобілем марки «Geely CK1.5і Impress 5МТ», державний номер НОМЕР_4 , який рухався у зустрічному з автомобілем «КАМАЗ 43101» напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «GeelyCK1.5і Іmpress 5МТ» - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув.

Згідно висновків судово-медичної експертизи №492 від 07 жовтня 2014 року ОСОБА_5 прижиттєво отримав тілесні ушкодження, що утворились від дії тупих, твердих предметів, які діяли за ударно-струсуючим механізмом з місцем прикладання діючої сили або при ударі об такі, та за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпечності для життя, а також перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Відповідно до висновку транспортно-трасологічної експертизи від 28 жовтня 2014 року №70/29-678, судової експертизи механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди від 04 грудня 2014 року №70/27-894, водій військового автомобіля марки «КАМАЗ», моделі «43101», військовий номер НОМЕР_3 , ОСОБА_4 допустив порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого - «Перед початком руху, перестроюванням та будь - якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

В даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки «GeelyCK1.5І impress5МТ», державний номер НОМЕР_4 , який рухався у зустрічному з автомобілем «КАМАЗ 43101» напрямку для водія ОСОБА_4 визначалася виконанням ним вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України.

Допущені ОСОБА_4 порушення Правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку з суспільно-небезпечними наслідками, які настали.

Відповідно до ч. ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тобто, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, це судове рішення є обов`язковим для суду лише щодо з`ясування питань, чи мали місце такі дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може лише вирішувати питання про розмір відшкодування. Інші, прийняті в рамках кримінальної справи, постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України. На підтвердження висновку суду щодо розміру збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі, необхідно також вказати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Стаття 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка володіє таким джерелом на відповідній правовій підставі.

Право на відшкодування шкоди, завданої майну фізичної та юридичної особи, згідно з вимогами ч. 3 ст. 386 ЦК України має власник.

Крім того, у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року надано приблизний перелік володільців джерел підвищеної небезпеки, до яких, зокрема, належать власники джерел підвищеної небезпеки (кооперативи, акціонерні товариства, громадяни тощо); організації, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на праві повного господарського відання або на праві оперативного управління (державні підприємства та установи); організації та громадяни, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на підставі відповідних договорів (договору оренди, підряду); громадяни, які мають доручення на керування транспортним засобом; організації, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на підставі адміністративного акта про передачу їх у тимчасове користування.

В постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року та в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках, зазначено, що відповідачем за таких правовідносин виступають: володілець транспортного засобу; винна особа-володілець транспортного засобу; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; власник (володілець) транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним; роботодавець - за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов`язків; страхова компанія - за шкоду, завдану застрахованою особою; батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники, чоловік (дружина) у випадках, передбачених ст. ст. 1178, 1179, 1183, 1186 ЦК України та ст. ст. 1187, 1188 ЦК України.

У свою чергу матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечними об`єктами. У разі, якщо управління небезпечним об`єктом передається третій особі без належного юридичного оформлення (наприклад, управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об`єкт не виходить із володіння його безпосереднього володільця, і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто, як правило, обидві ознаки володільця небезпечного об`єкта повинні мати місце, крім випадків, передбачених законом.

За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Винятки із цього правила встановлено ч. 3, ч. 5 ст. 1187 ЦК України, згідно з якими особа, яка на відповідній правовій основі володіє транспортним засобом (власник, орендар, підрядник тощо), звільняється від обов`язку відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом у випадках неправомірного заволодіння третьою особою транспортним засобом, завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси.

Стаття 2 вказаного закону передбачає, що Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює, відповідно до закону, управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування. Також, Постановою КМ України від 04 серпня 2000 року № 1225 «Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах» визначається порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил України, його списання та використання. П.З вказаного Положення зазначає, що «Міноборони, як центральний орган управління Збройних Сил, закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти». Військові частини використовують закріплене за ними військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням (П.5 вказаного Положення).

В п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №7 (у0007700-94) від 08 липня 1994 року, №11 (/Ю011700-94 ) від 30 вересня 1994 року, №15 (У00 15700-98) від 25 травня 1998 року, №9 (У0009700-03)від 24 жовтня 2003 року) вказано, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Автомобіль "КАМАЗ 43101", в/н НОМЕР_3 , перебуває на балансі військової частини НОМЕР_1 , вона володіє цим об`єктом в силу права оперативного управління. Власником джерела підвищеної небезпеки визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах ним володіє. Військова частина НОМЕР_1 знаходиться у складі Збройних Сил України і є юридичною особою. Вказаний транспортний засіб, на якому військовослужбовець ОСОБА_4 скоїв ДТП, перебуває на обліку у військовій частині НОМЕР_1 . Тобто, відповідальність за шкоду, спричинену військовослужбовцем - солдатом ОСОБА_4 , повинна нести військова частина НОМЕР_1 , на обліку та у оперативному управлінні якої перебуває джерело підвищеної небезпеки - "КАМАЗ 43101", в/н НОМЕР_3 .

Під час скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_4 керував автомобілем за наявності належних правових підстав.

Доказів неправомірності заволодіння ОСОБА_4 транспортним засобом, як під час розгляду кримінального провадження, так і в даному судовому засіданні не здобуто.

Згідно наказу № 47 від 13 вересня 2014 року по ТПУ військової частини польової пошти НОМЕР_2 , старшого водія сержанта ОСОБА_4 було відряджено до ПП «Транзит» для проведення ремонту автомобілю "КАМАЗ" в/н НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки від 03 квітня 2014 року, а також списку прийому техніки НЕУ, яка прибула на ППТ в/ч НОМЕР_1 від 03 квітня 2014 року, вказаний автомобіль було прийнято до Збройних Сил України пунктом прийому техніки військової частини НОМЕР_1 .

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05 квітня 2014 року №74 сержант ОСОБА_4 вважається таким, що приступив до виконання службових обов`язків - старшим водієм роти матеріального забезпечення.

Володільцем джерела підвищеної небезпеки, виходячи із зібраних даних у кримінальному провадженні, є військова частина НОМЕР_1 с.м.т. Черкаське, якій, на відповідній правовій підставі, було передано автомобіль "КАМАЗ 43101" в/н НОМЕР_3 та яка веде власне фінансове господарство, фінансування здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, тому суд вважає, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем, а відшкодування шкоди слід стягувати саме з належного відповідача - військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки №149/12 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) від 10 серпня 2012 року, Військова частина НОМЕР_1 - є юридичною особою.

Ч.1 ст.1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Тому, саме на власника автомобіля - відповідача по справі, Військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), покладається відповідальність за відшкодування шкоди, завданої позивачам, оскільки він не надав суду належних доказів, що автомобіль "КАМАЗ", моделі "43101", в/н НОМЕР_3 , на час дорожньо-транспортної пригоди на будь-якій правовій підставі знаходився у володінні іншої особи.

Посилання позивачів на ст.1174 ЦК України та постанову Верховного Суду України в справі №3-86вс14 від 21 жовтня 2014 року, в частині того, що спричинену їм шкоду слід стягувати з відповідача - Міністерства Оборони України, суд не може взяти до уваги, оскільки посадовими особами, мова про яких іде в ст. 1174 ЦК України, є не будь-які працівники державних органів та органів місцевого самоврядування, а лише ті, які віднесені до категорії посадових осіб Законом України «Про державну службу» та Законом України «Про органи місцевого самоврядування». Так, відповідно до Закону України «Про державну службу», посадовими особами вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій. Посадовою особою, за Законом України «Про органи місцевого самоврядування», є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Для настання відповідальності, передбаченої ст.1174 ЦК України, необхідно, щоб посадова або службова особа завдала шкоди при здійсненні своїх повноважень, обсяг яких встановлюється відповідними правовими актами.

Змістом зазначеної позивачами постанови ВСУ від 21 жовтня 2014 року встановлено, що вироком військового місцевого суду Дніпропетровського гарнізону від 24 листопада 2008 року у кримінальній справі N 1-1/2008 встановлено вину посадових осіб військової частини НОМЕР_5 у вибухах поблизу с.Новобогданівка, яких було притягнуто до кримінальної відповідальності. Відтак, вироком встановлено факт того, що вибухи боєприпасів поблизу с.Новобогданівка сталися з вини посадових осіб Міністерства оборони України.

Водій ОСОБА_4 посадовою особою Міністерства оборони України не являється.

Відповідно до п. 4 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N6 не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, в зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Така особа може бути притягнута до відповідальності лише самим володільцем джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися.

Згідно з роз`ясненнями п. 5 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст.1172 ЦК України, суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була. Факт наявності між володільцем та особою, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, трудових відносин має бути підтверджений належними доказами (первинними документами, довідкою Фонду соціального страхування на випадок безробіття, довідкою органу Державної податкової служби України тощо).

Не впливають на виникнення обов`язку володільця джерела підвищеної небезпеки з відшкодування заподіяної ним шкоди наступні обставини: 1) в який час було вчинено заподіяння шкоди - службовий або неслужбовий; 2) чи було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові у процесі виконання ним трудових обов`язків, або він самовільно, неправомірно використав його у своїх особистих цілях.

Відповідно до ст.22, 1166 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1201 ЦК України передбачено право особи, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, на їх відшкодування.

Відповідно ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання, відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Копією свідоцтва про смерть НОМЕР_6 від 19 вересня 2014 року підтверджується, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Копією свідоцтва про народження НОМЕР_7 від 06 червня 1983 року підтверджується, що ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_8 від листопада 1974 року підтверджується, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб.

Копіями товарних чеків від 16 та 18 вересня 2014 року підтверджується, що позивачами було сплачено за поминальний обід 5 400 гривень, а не 5 700 гривень, як зазначено в позовній заяві, та 3 321 гривню за поминальний обряд. З додатково наданого товарного чеку позивачами встановлено, що на поминальний обід, за мінусом вартості алкогольних напоїв, які не підлягають відшкодуванню, в розмірі 400 гривень, ними витрачено 5 000 гривень. Відтак, вартість витрат позивачів на поховання, які підлягають відшкодуванню, становить 8 321 гривня.

Право на відшкодування шкоди, завданої майну фізичної та юридичної особи, згідно з вимогами ч. 3 ст. 386 ЦК України, має власник.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК України.

Згідно положень ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд, за вибором потерпілого, може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втрачено.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з роз`ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі, коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди, як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну. У разі, коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Згідно висновку звіту про оцінку вартості матеріальної шкоди, спричиненої власнику колісного транспортного засобу №02/11/14 від 12 грудня 2014 року, власнику автомобіля «Geely CK1.5і Impress5МТ», д/н НОМЕР_4 спричинено матеріальну шкоду в розмірі 95 120,00 гривень, з яких 50 000,00 гривень позивачам відшкодувало Моторне (транспортне) страхове бюро України, а різниця в сумі 45 120 гривень підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, відповідно до п.2 ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Частина 2 - особам, визначеним у пунктах 1 - 5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Довідкою Управління Пенсійного фонду України в м.Першотравенську від 20 листопада 2015 року підтверджується, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в УПФУ м.Першотравенська, та на момент смерті її чоловіка ОСОБА_5 , отримувала пенсію в розмірі 1 355,92 гривень.

Довідкою Управління Пенсійного фонду України в м.Першотравенську від 20 листопада 2015 року підтверджується, що ОСОБА_5 перебував на обліку в УПФУ м.Першотравенська, та за 6 місяців, що передували його смерті, тобто за квітень - вересень 2014 року, отримував пенсію в розмірі 4 055,74 гривень щомісячно.

Довідкою ВВД ФССНВУ в м.Першотравенську Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року підтверджується, що щомісячна страхова виплата внаслідок втрати працездатності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 16 вересня 2014 року складала 3 811,61 гривень.

Тобто, середньомісячний сукупний доход ОСОБА_5 , на момент його смерті, становив - 7 867,35 гривень.
Суд вважає за можливе задоволення заяви ОСОБА_2 в частині встановлення факту знаходження її на утриманні в померлого чоловіка - ОСОБА_5 , оскільки із наданих нею документів слідує, що вона на день смерті останнього, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримувала мінімальну пенсію, з урахуванням її доходів та доходів її чоловіка випливає, що вони проживали однією сім`єю по день смерті останнього, знаходилися у шлюбі сорок років, основним джерелом доходів у родині були пенсія та страхові виплати загиблого.

Таким чином, стягненню з відповідача, військової частини НОМЕР_1 (польова пошта), на користь ОСОБА_2 , яка знаходилася на фактичному утриманні померлого, підлягає половина середньомісячного розміру доходу, який отримував померлий ОСОБА_5 - довічно, в сумі 3 933,68 гривень, щомісячно.

Положення ст. 1172 ЦК України стосуються відшкодування як майнової, так і моральної шкоди. Також, у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року N 4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

Відповідно до вимоги чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Можливість і підстави компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав особи, закріплено у вказаній статті, а також у ст.ст. 1167,1168 ЦК України.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Суд вважає, що позивачам спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, пережитих ними у зв`язку із самим фактом знищення належного їм майна, оскільки, за попередніми оцінками, автомобіль відновлювати економічно не доцільно. Отже він повністю знищений і не може використовуватись за призначенням; душевних стражданнях, пов`язаних з тим, що маючи у власності автомобіль, вони не можуть користуватися всіма благами та перевагами, які дає транспортний засіб. Зокрема, оперативному вирішенні всіх необхідних побутових потреб; хвилюваннях у зв`язку з необхідністю перелаштовувати налагоджений ритм життя, безспірним є те, що користування таксі є доволі коштовним, а користування громадським транспортом потребує значно більших затрат зусиль і часу; емоційному дискомфорті, пов`язаному з тим, що володіння зовсім не старим автомобілем, підкреслювало їх статус самодостатніх і незалежних людей. Крім того, їх душевні страждання пов`язані зі смертю батька та чоловіка, відповідно, вони отримали стреси, біль, горе, пов`язані з похованням близької людини, після отриманого стресу, перенесли душевні хвилювання в зв`язку з втратою близької людини, все вищевикладене суттєво порушило їх особисті права і життєві плани, призвело до порушення їх нормальних життєвих зв`язків, вимагає від них додаткових зусиль для організації їх подальшого життя.

Обговорюючи розмір відшкодування позивачам моральної шкоди, суд враховує характер та об`єм їх фізичних, душевних, психічних страждань, враховує вказані позивачами та встановлені судом обставини характеру спричиненої моральної шкоди позивачам та, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим стягнути з відповідача на їх користь по 50 000 гривень кожному, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька та чоловіка позивачів та пошкодженням транспортного засобу.

Також, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки ОСОБА_2 сплачений нею при пред`явленні позову до суду за позовною вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, судовий збір в сумі 243,60 гривень. На підставі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь держави в сумі 1 534,44 гривні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 57-60, 88, 118, 130,174, 212 ЦПК України , ст. ст. 23, 1166,1168,1172,1187,1192, 1200 ЦК України, ст.ст.1, 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» , - суд

В И Р І Ш И В :

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_9 , (місцезнаходження за КОАТУУ , смт. Черкаське, Новомосковський район, Дніпропетровська область) на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу "Geely CK 1.5i Impress 5 МТ", державний номер НОМЕР_4 45 120,00 гривень, та пов`язаної з витратами на поховання в розмірі 8 321,00 гривні, а всього в рахунок матеріальної шкоди стягнути 53 441 (п`ятдесят три тисячі чотириста сорок одну) гривню 00 копійок.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю чоловіка - ОСОБА_5 , - 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька - ОСОБА_5 , - 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Встановити факт знаходження на утриманні ОСОБА_2 у померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловіка ОСОБА_5 .

Стягувати щомісячно з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_9 , (місцезнаходження за КОАТУУ , смт. Черкаське, Новомосковський район, Дніпропетровська область) довічно на користь ОСОБА_2 шкоду в розмірі 1/2 частини середньомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_5 , спричинену їй внаслідок смерті останнього, як непрацездатній особі, що перебувала на його утриманні, в розмірі 3 933 (трьох тисяч дев`ятиста тридцяти трьох) гривень 68 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243 (двохста сорока трьох) гривень 60 копійок.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) судовий збір на користь держави в сумі 1 534 (одна тисяча п`ятсот тридцять чотири) гривні 44 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С. А. ЯнжулЯнжула