У Х В А Л А

15 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еліта» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27 до ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еліта», товариства з обмеженою відповідальністю «Аврора» про виділення майнового паю, зобов'язання вчинити дії, стягнення майнової шкоди та упущеної вигоди,

встановила:

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсними зміни та доповнення до статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Аврора», в яких зазначено, що воно є правонаступником колективного сільськогосподарського підприємства імені Крейсера «Аврора» і приймає всі його майнові права та обов'язки в обсягах частини майна, що передається до товариства внаслідок реорганізації колективного сільськогосподарського підприємства імені Крейсера «Аврора». В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 березня 2015 року касаційну скаргу ТОВ «Агро-Еліта» задоволено частково, ухвалу апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про розподіл судових витрат скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до апеляційного суду.

У поданій до Верховного Суду України заяві ТОВ «Агро-Еліта» просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статті 267 ЦК України, пункту 2 статті 223 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що ТОВ «Аврора» не було правонаступником КСП ім. Крейсера «Аврора», а відтак є обґрунтованими позовні вимоги про визнання недійсними змін та доповнень до статуту ТОВ «Аврора» в цій частині. Крім того, позивачі зазначали, що про внесення змін до статуту ТОВ «Аврора», яким останнє визначено правонаступником КСП, останнім стало відомо 8 жовтня 2012 року. Доказів, які б спростовували цю обставину, відповідачами під час розгляду справи надано не було. Оскільки позов подано у 2013 році, тобто в межах позовної давності, то підстави вважати, що позовна давність позивачами пропущена, відсутні.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 4 лютого 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1ст.261 ЦК України). Судами встановлено, що особа дізналася про порушення своїх прав у 2010 році, а із позовом звернулася лише у березні 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові;

- від 29 квітня 2015 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, виходив із того, що суд не врахував тих обставин, що у 2011 році відбувалося договірне списання грошових коштів Таким чином, суд не з'ясував питання про те, з якого моменту починається перебіг строку позовної давності та чи підлягають застосуванню до спірних правовідносин норма статті 264 ЦК України;

-26 березня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Заява про застосування наслідків пропуску строків позовної давності особою подана не була, оскільки розгляд справи було проведено у заочному порядку за відсутності відповідача. Таким чином, висновок судів про відмову в позові в зв'язку із застосуванням позовної давності незалежно від наявності заяви сторони у спорі щодо вимог про повернення споживчого кредиту та без з'ясування причин пропущення позовної давності є передчасним;

- від 20 листопада 2013 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, керувався тим, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, поданою до винесення судом рішення, тому така заява може бути подана в суді апеляційної інстанції лише за умови неналежного повідомлення сторони про розгляд справи у суді першої інстанції, що перешкоджало цій особі скористатися своїм правом на подачу такої заяви до суду першої інстанції. Апеляційний суд повинний був з'ясувати питання щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи у суді першої інстанції та в залежності від установленого, вирішити питання чи вправі відповідач подати заяву про застосування строку позовної давності у суді апеляційної інстанції. Таким чином рішення суду ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у рішенні не наведено висновків щодо доведеності чи недоведеності позовних вимог;

- від 19 листопада 2014 року суд касаційної інстанції дійшов висновків про те, що об'єктивною умовою процесуальної можливості сторони на звернення із заявою про застосування строків позовної давності є належне повідомлення про час та місце розгляду справи судом першої інстанції. За змістом ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд постановляє заочне рішення у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином. Однак, повторно про судовий розгляд справи суд не повідомляв відповідача та ухвалив заочне рішення у справі, що свідчить про недотримання порядку заочного розгляду справи, у наслідок чого відповідача було позбавлено можливості реалізувати свої повноваження, передбачені ст. 27, 31 ЦПК України, зокрема й щодо звернення із заявою про застосування до спірних правовідносин строків давності;

- від 21 травня 2014 року суд касаційної інстанції скасував ухвали судів першої та апеляційної інстанції і передав справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. При цьому суд касаційної інстанції керувався тим, що підстави позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, з яким банк повторно звернувся до суду, змінилися, а тому судом необґрунтовано закрито провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України;

- від 10 лютого 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалу апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив з того, що суд не перевірив чи є рішення, яке набрало законної сили, тотожним до позову, який розглядається, тобто чи є тотожними сторони, предмет і підстави позовів. Які саме позовні вимоги розглянуті судом раніше, апеляційний суд не навів і висновку про те чи є вони тотожними з вимогами, розглянутими у цьому провадженні не зробив. Оскільки фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України;

У наданій для порівняння ухвалі Верховного Суду України від 2 квітня 2008 року суд касаційної інстанції керувався тим, що за змістом п. 2 ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд вправі відмовити у відкритті провадження в справі за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого у спорі між тими самими сторонами, або їх правонаступниками про той самий предмет і з тих самих підстав. Рішенням Лисянського районного суду від 5 серпня 1980 року та від 22 квітня 1997 року постановлених у справах за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, було вирішено питання про поділ будинку між співвласниками, з визначенням як ідеальних часток сторін у власності, так і в натурі - з виділенням їм у власність конкретних приміщень. Зазначені судові рішення набрали законної сили. ОСОБА_2 отримала у власність частину будинку в дар від ОСОБА_6, яка в свою чергу набула права власності на цю частину будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5. Таким чином у ОСОБА_1 відсутнє право повторно заявляти в суді ту саму вимогу з тих самих підстав до ОСОБА_2.

У наданих для порівняння постановах Вищого господарського суду України:

- від 13 жовтня 2010 року суд касаційної інстанції, скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, суди не врахували вимог ст.ст. 257, 267 ЦК України, не звернули уваги на доводи відповідача щодо спливу строку позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом, які були викладені у відзиві на позовну заяву. Отже, для правильного вирішення господарського спору, суд повинен був з'ясувати питання щодо строку позовної давності. Однак у порушення вимог законодавства, судом зазначеного з'ясовано не було;

- від 22 квітня 2015 року суд касаційної інстанції керувався тим, що після переривання перебігу позовної давності річний строк позовної давності щодо вимоги про стягнення пені сплив 15.01.2011 року, а трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат сплив 15.01.2013 року. З наступним позовом до господарського суду Київської області ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» звернулось у грудні 2013 року, тобто після спливу строків позовної давності щодо вимог про стягнення і пені, і 3% річних та інфляційних втрат. Суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про відмову у позові з огляду на те, що сплив строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у справі;

У наданій для порівняння постанові від 19 листопада 2014 року Верховний Суд України виходив з того, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Однак, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції безпідставно не застосував позовну давність до вимог банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів, про застосування якої заявляв відповідач, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення пені за період з 11 березня 2009 року до 19 лютого 2013 року, оскільки за змістом ст.ст. 266, 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27 до ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еліта», товариства з обмеженою відповідальністю «Аврора» про виділення майнового паю, зобов'язання вчинити дії, стягнення майнової шкоди та упущеної вигоди за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еліта» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко