Справа № 302/469/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Боднар О.В., Джуги С.Д.

за участю секретаря Чонки Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на рішення Міжгірського районного суду від 31 грудня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання недійсною умови додаткової угоди недійсним та зобовязати вчинити певні дії ,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі по тексту ПАТ «Брокбізнесбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором:

Позов мотивовано тим, що 20.03.2013 року між сторонами укладено договір №23052 (далі - кредитний договір) про відкриття та обслуговування спеціального карткового рахунку з видачею міжнародної платіжної картки миттєвого випуску VISA INSTANT ISSUE, а також додаткову угоду № 10-46-ЗПКФ від 20.03.2013 року (далі - додаткова угода) про відкриття кредитної лінії в межах зарплатного проекту з наданням відповідачу кредиту в сумі 20 тис. грн. шляхом відкриття відновлюваної відкличної кредитної лінії на строк з 20.03.2013 по 19.03.2015 року зі сплатою 32 % річних за користування кредитними коштами на споживчі цілі. Відповідач за цим договором зобов'язався сплачувати позивачу проценти за користування кредитними коштами щомісячно не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним, в якому нараховані проценти, а починаючи з квітня 2014 року погашати і тіло кредиту. Відповідач здійснив останній платіж 03.04.2014 р. в сумі 12,00 грн. і надалі не виконує свої зобов'язання за договором, допустивши заборгованість станом на 11.03.2015 року у сумі 44 505,10 грн., що складається із наступних сум: 1) заборгованість за кредитом 18 130,71 грн.; 2) заборгованість за процентами за користування кредитом 7578,16 грн.; 3) неустойка (пеня та /або штраф) за прострочення сплати кредиту 10 173,07 грн.; 4) неустойка (пеня та /або штраф) за прострочення сплати процентів 2017,69 грн.; 5) сума індексу інфляції простроченої заборгованості по кредиту 4965,55 грн.; 6) сума індексу інфляції простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам ¬ 1068,48 грн.; 7) 3 % річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами ( заборгованість за кредитом) 476,86 грн.; 8) 3 % річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами (заборгованість по несплаченим процентам) 94,58 грн.

Посилаючись на вказане просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по кредитному договору на суму 44 505,10 грн.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання п.15 додаткової угоди № 10-46-ЗПКФ від 20.03.2013 року недійсним та зобовязати вчинити певні дії, а саме: 1) зобовязати ПАТ «Брокбізнесбанк» внести зміни до пункту 4.6 Договору та п.12 Додаткової угоди; 2) зобовязати ПАТ «Брокбізнесбанк» надати реквізити рахунку для сплати заборгованості за Кредитною лінією та нарахованих відсотках; 3) зобовязати ПАТ «Брокбізнесбанк» приймати платежі по заборгованості за Кредитною лінією та нарахованих відсотках згідно графіку за станом на 01 березня 2014 року починаючи з часу набрання законної сили рішенням суду; 4) зобовязати ПАТ «Брокбізнесбанк» розробити графік сплати заборгованості за Кредитною лінією та нарахованих відсотках з розрахунку 12 місяців, 18130,71 гривень суми кредиту та 32% річних.

В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що відповідно до п.15 Додаткової угоди у разі порушення строків погашення заборгованості він зобовязаний сплатити пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки від суми заборгованості, тобто 64 % за кожен день. Тобто річна ставка процентів становить 23 360 відсотків, що є явно несправедливим, сума пені нарахована таким чином є непропорційно велика, а тому даний пункт слід визнати недійсним на підставі ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, згідно ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ.

Далі вказує, що він отримав кредитні кошти в сумі 18 130,71 грн., з яких в порядку, передбаченому п. 12 додаткової угоди, за період з 20.03.2013 по 03.03.2014 року сплачував належно щомісячні платежі згідно графіку. Останнє поступленння коштів на його зарплатну картку, надійшло в період з 28.02.2014 по 03.03.2014 року в сумі 2165.69 гривень. Зняття готівки відповідачем із зарплатної картки в сумі 1600 грн. проведено 04.03.2014 року. Таким чином, у відповідача на рахунку було достатньо коштів (568,16 грн. при необхідних 453,38 грн.), для сплати відсотків нарахованих за лютий 2014 року, однак, позивач не виконав договірних зобов'язань, передбачених п. 12 додаткової угоди та п. 4,6 кредитного договору, а 09.07.2014 року ці кошти повернуто відповідачу тим самим відмовився прийняти черговий платіж.

В кінці березня 2014 року, при спробі перевірити рух коштів на зарплатній картці та пересвідчитись про списання залишених коштів на сплату відсотків виявилось, що картку заблоковано. Від працівників банку відповідач дізнався, що в ПАТ «Брокбізнесбанк» через фінансові труднощі з березня 2014 р. рахунки заблоковані. Необхідно чекати повідомлення банку про нові реквізити для погашення кредиту.

27 грудня 2014 року відповідач одержав поштою повідомлення з банку про дострокове повернення кредитних коштів. Однак, реквізитів рахунку для погашення кредитної заборгованості в повідомленні не вказано. Реквізити не вказані також і в позовній заяві. Реквізити зазначені в п.4.6 договору з березня 2014 року є не вірними, оскільки рахунок заблоковано.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами та ст. 526 цього Кодексу, за правилами якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Таким чином, відповідач зобовязаний був і міг діяти не інакше, як це передбачено кредитним договором та додатковою угодою між сторонами. За таких обставин відповідач просить застосувати ч.4 ст.612 та ст.613 ЦК України, оскільки є прострочення кредитора з відповідними правовими наслідками внаслідок чого виконувати свої договірні зобов'язання не міг.

Вважає, що внаслідок цього, повинен вчинити дії перелічені в п.п.2-4 прохальної частини його зустрічної позовної заяви.

Рішенням Міжгірського районного суду від 31 грудня 2015 року позов ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 18 130,71 грн. Виконання рішення в цій частині розстрочено на 10 місяців, по 1813,08 грн. щомісячно. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано недійсним п.15 додаткової угоди №10-46-ЗПКФ від 20.03.2013 року до договору №3052 від 20.03.2013 року. Зобовязано ПАТ «Брокбізнесбанк» повідомити ОСОБА_2 реквізити рахунку для погашення кредиту та про порядок його погашення. Вирішено питання про судові витрати

На це рішення ПАТ «Брокбізнесбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення відсотків, неустойки, інфляційних втрат, трьох процентів річних та в частині розстрочення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог. Також просить скасувати рішення суду в частині задоволення зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в його задоволенні. Зокрема зазначає, що суд дійшов безпідставного висновку про прострочення кредитора, оскільки здійснення операцій по рахунках позивача не було можливим виключно у звязку з введенням в Банку тимчасової адміністрації, що не свідчить про вину Банку та не може бути підставою для звільнення боржника від виконання зобовязань. Вказує, що відомості про ліквідацію Банку та про його реквізити, відповідно до ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» розміщено на офіційній сторінці в мережі Інтернет та опубліковано в газетах «Урядовий курєр» та «Голос України», а тому ОСОБА_2 мав можливість погашати кредит за цими реквізитами. Вважає, що відсутні підстави, передбачені ст.217 ЦПК України, для розстрочки виконання судового рішення. Не погоджується з висновкам суду щодо недійсності п.15 Додаткової угоди, як несправедливої умови договору, так як при укладенні договору до відома позичальника було доведено всі умови кредитного договору і на момент його підписання жодних зауважень від нього не поступало.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ніким в апеляційному порядку не оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови в задоволенні вимог банку про стягнення відсотків, неустойки, інфляційних втрат та трьох процентів річних, розстрочення рішення суду та в частині часткового задоволення зустрічного позову, то колегія суддів, відповідно до приписів ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині в межах доводів апеляційної скарги.

Встановлено, що 20.03.2013 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 укладено договір № 23052 про відкриття та обслуговування спеціального карткового рахунку з видачею міжнародної платіжної картки миттєвого випуску VISA INSTANT ISSUE, а також додаткову угоду № 10-46-ЗПКФ від 20.03.2013 року про відкриття кредитної лінії в межах зарплатного проекту та надано відповідачу за первісним позовом грошові кошти в сумі 18 130,71 грн. шляхом відкриття відновлюваної відкличної кредитної лінії на строк з 20.03.2013 по 19.03.2015 року зі сплатою 32 % річних за користування кредитними коштами на споживчі цілі.

Згідно п.12 додаткової угоди заборгованість за кредитною лінією та проценти за користування нею власник рахунку сплачує за рахунок коштів, що надходять на його СКР № 2438 в АТ «Брокбізнесбанк», МФО 300249, як заробітна плата та інші виплати та надходження шляхом дебетування Банком зазначеного рахунку на суму заборгованості за Кредитною лінією та нарахованих процентів без додаткового погодження з власником рахунку .

Відповідно до п.4.11 кредитного договору власник рахунку доручає Банку здійснювати списання з СКР сум всіх операцій, суми овердрафту та процентів за користування ними, комісійної винагороди, штрафних санкцій, інших платежів, які стали наслідком або виникли в зв'язку з використанням Основної та Додаткових карток, а також направляти всі кошти, що надходять на СКР на погашення овердрафту та нарахованих процентів за користування ними.

Згідно п.15 Додаткової угоди у разі порушення строків погашення заборгованості за Кредитною лінією та/або строків сплати процентів за користування Кредитною лінією, а також інших платежів Власник Рахунку сплачує Банку пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, що визначена у п.2 Додаткової угоди, від суми простроченої заборгованості. Пеня нараховується із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та році.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови п.15 Додаткової угоди є несправедливими згідно з ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також суд вважав за необхідне зобовязати банк надати ОСОБА_2 реквізити рахунку для погашення кредиту та про порядок його погашення.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Суд першої інстанції вважав, що п.15 додаткової угоди встановлено розмір пені у вигляді 64% за день, тобто 23360 відсотків річних, внаслідок чого споживач повинен сплатити непропорційно велику суму компенсації, через що виникає істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Однак такого висновку суд дійшов внаслідок неправильного тлумачення п.15 Додаткової угоди.

Так, даним пунктом визначено пеню у розмірі подвійної процентної ставки, що визначена у п.2 Додаткової угоди.

Згідно з п.2 Додаткової угоди встановлена відсоткова ставка за користування кредитом в розмірі 32% річних.

Тобто, із системного аналізу п.п.2 та 15 Додаткової угоди слідує, що оспорюваною умовою фактично встановлено розмір пені у виді 64% річних, а не за день, як вважав суд першої інстанції.

Та обставина, що договором встановлено саме річний розмір відсотків по пені, підтверджується також розрахунком заборгованості по пені, з якого чітко вбачається, що при розрахунку пені банк застосовував ставку 64% річних.

Колегія суддів вважає, що розмір пені у вигляді 64% річних (в два рази більше відсоткової ставки), загалом не свідчить про несправедливість такої умом договору. Такий розмір пені не є непропорційно великим, та не створює істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

При цьому, колегія суддів також відхиляє додаткове обґрунтування ОСОБА_2 позовної вимоги про визнання недійсним п.15 Додаткової угоди з посиланням на ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», оскільки згідно преамбули даного Закону такий регулює правовідносини виключно між підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, тобто між субєктами господарювання. Оскільки, ОСОБА_2 не субєктом господарювання, то вказаний Закон не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами.

За таких обставин суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позовну вимогу ОСОБА_2 про визнання недійсним п.15 Додаткової угоди.

Також на думку колегії суддів судом безпідставно зобовязано Банк надати ОСОБА_2 реквізити рахунку для погашення кредиту та про порядок його погашення, оскільки як слідує з матеріалів справи, в процесі розгляду Банком надано клопотання, в якому зазначено інформацію про реквізити та порядок погашення заборгованості (а.с.118, 119), а відтак додатково зобовязувати рішенням суду надати таку інформацію повторно немає необхідності.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення зустрічного позову підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним п.15 Додаткової угоди та зобовязання надати реквізити рахунку для погашення кредиту та про порядок його погашення.

Стосовно первісного позову ПАТ «Брокбізнесбанк» колегія суддів констатує наступне.

На підтвердження своїх вимог по первісному позову ПАТ «Брокбізнесбанк» надано розрахунок заборгованості ОСОБА_2, згідно якого така станом на 11.03.2015 р. становить 44 505,10 грн. та складається з наступних сум: 1) заборгованість за кредитом 18130,71 грн.; 2) заборгованість за процентами за користування кредитом 7578,16 грн.; 3) неустойка (пеня та/або штраф) за прострочення сплати кредиту 10173,07 грн.; 4) неустойка (пеня та/або штраф) за прострочення сплати процентів 2017,69 грн.; 5) сума індексу інфляції простроченої заборгованості по кредиту 4965,55 грн.; 6) сума індексу інфляції простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам 1068,48 грн.; 7) 3% річних (згідно статті 625 Цивільного кодексу України) за неправомірне користування чужими грошовими коштами (заборгованість по кредиту) 476,86 грн.; 8) 3% річних (згідно статті 625 Цивільного кодексу України) за неправомірне користування чужими грошовими коштами (заборгованість по несплаченим процентам) 94,58 грн. (а.с.22-24). Правильність здійснення такого розрахунку відповідачем ОСОБА_2 фактично не оспорюється.

Задовольняючи позов банку частково, стягуючи лише заборгованість по тілу кредиту та відмовляючи в стягненні інших складових заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що мало місце прострочення кредитора, що унеможливило виконання боржником своїх обовязків. Також суд послався на несправедливі умови договору по неустойці.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Щодо несправедливих умов договору, то як уже було вищезазначено, дана обставина не знайшла свого підтвердження, а відтак не може бути підставою для відмови у стягненні неустойки.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно ч.1, 4 ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції не конкретизував у чому полягає прострочення кредитора, пославшись при цьому лише на те, що той відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником.

Із заперечення на позов та зустрічного позову ОСОБА_2 вбачається, що прострочення кредитора він обґрунтовував тим, що станом на початок березня 2014 року на рахунку було достатньо коштів (568,16 грн. при необхідних 453,38 грн.), для сплати відсотків нарахованих за лютий 2014 року, однак, Банк не спрямував дані кошти на погашення заборгованості, тобто відмовився від прийняття виконання зобовязання. Рахунки були заблоковані внаслідок запровадження тимчасової адміністрації та здійснення процедури ліквідації банку, однак про нові реквізити для погашення заборгованості його не повідомляли.

В апеляційній скарзі банком визнається той факт, що з 28.02.2014 року здійснення операцій по розрахунковому рахунку позичальника не було можливим у звязку з введення в Банку тимчасової адміністрації.

На думку колегії суддів зазначене свідчить про наявність прострочення кредитора щодо виконання обовязку ОСОБА_2 по сплаті чергового платежу за цей місяць, адже останнім фактично здійснено належне виконання щодо сплати місячного платежу за лютий 2014 року (на рахунку було достатньо коштів), а кредитор не прийняв його. При цьому не може братися до уваги посилання апелянта на відсутність його вини в цьому, так як відсутність вини кредитора у простроченні лише позбавляє боржника права на відшкодування збитків завданих таким простроченням (ч.3 ст. 613 ЦК України), однак дана обставина жодним чином не спростовує сам факт прострочення кредитора.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що суми коштів на рахунку ОСОБА_2 було достатньо для сплати виключно платежу за один місяць (лютий 2014 року).

За таких обставин, суд першої інстанції безпідставно вказав на прострочення кредитора за весь період невиконання зобовязання, з посиланням на відмову банку прийняти належне виконання зобовязання, адже в інші місяці (крім лютого 2014 року) боржником фактично не пропонувалося належне виконання зобовязання.

В такому випадку суд повинен був встановити конкретний період під час якого мало місце прострочення кредитора, тобто зазначити конкретні місяці в яких мали місце обставини з якими законодавець повязує прострочення кредитора, а саме відмова кредитора прийняти запропоноване боржником належне виконання чи не вчинення кредитором дій до вчинення яких боржник не міг виконати свого обовязку.

Стосовно відмови прийняти належне виконання, то як уже було зазначено, дана обставина мала місце лише при здійсненні платежу за лютий 2014 року.

Щодо наявності другої обставини колегія суддів враховує наступне.

Як уже було вищевказано 28.02.2014 року в банку введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило здійснення операцій з рахунками позичальника (дана обставина визнана самим апелянтом).

На думку колегії суддів в такому випадку, за відсутності у боржника інформації щодо конкретних реквізитів (на діючих рахунках) для погашення заборгованості, останній не мав реальної можливості погашати кредит, що підпадає під ознаки прострочення кредитора.

Матеріали справи не містять доказів негайного повідомлення ОСОБА_2 про реквізити для погашення заборгованості після 28.02.2014 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Постанови НБУ від 10.06.2014 року №339 прийнято рішення про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк», про що надруковано оголошення в газеті «Голос України» від 14.06.2014 року №113 (стор. 15). В даному оголошенні зазначена детальна інформація щодо порядку та процедури звернення (в тому числі контактна інформація із зазначенням веб-сайтів) стосовно всіх питань повязаних з ліквідацією банку. Так як дане оголошення надруковано в газеті «Голос України», яка є офіційним друкованим органом, то така вважається доведеною до відома всіх громадян України. Детальна інформація, в тому числі й про реквізити накопичувального рахунку ПАТ «Брокбізнесбанк» для погашення заборгованості була розміщена на офіційних сайтах Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (веб-адреса якого вказана у вищезазначеному оголошенні) та ПАТ «Брокбізнесбанк».

Оцінюючи вищезазначені докази в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що починаючи з дати розміщення вказаного оголошення, ОСОБА_2 мав реальну можливість погашати кредит, а відтак прострочення кредитора мало місце лише за період з 28.02.2014 по 14.06.2014 року, і лише за вказаний період не підлягають стягненню нараховані банком відсотки, неустойка та суми передбачені ст. 625 ЦК України.

Сума відсотків нарахованих за даний період становить 2005,68 грн. (453,38 + 521,38 + 12,70 + 485,76 + 532,46 = 2005,68). Пеня по тілу кредиту за період з 25.04.2014 року (дата починаючи з якої банк почав нараховувати пеню згідно розрахунку) по 14.06.2014 року становить 18 130,71 грн. * 64% * 50 днів / 365 = 1589,54 грн. Нарахована пеня за прострочення сплати відсотків становить 815,17 грн. (278,24 + 291,63 + 245,30 = 815,17). 3% річних за прострочення сплати тіла кредиту за період з 25.04.2014 по 14.06.2014 року становить 18 130,71 * 3% * 50 днів / 365 = 74,51 грн. 3% річних за прострочення сплати відсотків 38,21 грн. (13,04 + 13,67 + 11,50 = 38,21). Індекс інфляції за прострочення сплати тіла кредиту за період з 25.04.2014 по 14.06.2014 року становить 18130,71 * 1,038 (сукупний індекс інфляції за період) 18130,71 = 688,97 грн. Індекс інфляції за прострочення сплати відсотків рівний 396,40 грн. (143,23 + 142,79 + 110,38 = 396,40). Оскільки зазначені суми нараховані за період прострочення кредитора, то такі підлягають виключенню із заборгованості нарахованої банком. Інші суми підлягають стягненню.

За таких обставин з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» підлягає стягненню: заборгованість за процентами за користування кредитом 5572,48 грн. (7578,16 2005,68); неустойка (пеня та/або штраф) за прострочення сплати кредиту 8583,53 грн. (10173,07 1589,54); неустойка (пеня та/або штраф) за прострочення сплати процентів 1202,52 грн. (2017,69 815,17); сума індексу інфляції простроченої заборгованості по кредиту 4276,58 грн. (4965,55 688,97); сума індексу інфляції простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам 672,08 грн. (1068,48 396,40); 3% річних (згідно статті 625 Цивільного кодексу України) за неправомірне користування чужими грошовими коштами (заборгованість по кредиту) 402,35 грн. (476,86 74,51); 3% річних (згідно статті 625 Цивільного кодексу України) за неправомірне користування чужими грошовими коштами (заборгованість по несплаченим процентам) 56,37 грн. (94,58 38,21). Загальна сума заборгованості по відсоткам, неустойці та сумах передбачених ст. 625 ЦК України, яка підлягає стягненню становить 20 765,91 грн.

Стосовно розстрочення виконання рішення суду слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Розстрочка виконання рішення суду допускається лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сімї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо).

Однак колегія суддів вважає, що наведені судом першої інстанції обставини для обґрунтування розстрочки виконання рішення не свідчать про наявність такого виняткового випадку, який може бути підставою для розстрочки виконання рішення суду. Зокрема не є такими винятковими обставинами наявність у ОСОБА_2 інвалідності 3 групи; невелика заробітна плата отримувана боржником на державній службі; наявність на його утриманні непрацездатної дочки, а також те, що дружина боржника є пенсіонеркою.

Зазначене є підставою для скасування рішення суду в частині розстрочки.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку, розстрочення та задоволення зустрічного позову не ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права, у звязку з чим в цій частині підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 612, 613, 625 ЦК України, ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» задовольнити частково.

Скасувати рішення Міжгірського районного суду від 31 грудня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про стягнення відсотків, неустойки, інфляційних втрат та трьох процентів річних та ухвалити в цій частині нове рішення, яким дані позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (90000, смт.Міжгіря, вул. Добролюбова, 40/10, Міжгірський район, Закарпатська область, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»: заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 5572,48 грн. (пять тисяч пятсот сімдесят дві гривні сорок вісім копійок); пеню за прострочення сплати кредиту в розмірі 8583,53 грн. (вісім тисяч пятсот вісімдесят три гривні пятдесят три копійки; пеню за прострочення сплати процентів в розмірі 1202,52 грн. (одна тисяча двісті дві гривні пятдесят дві копійки); суму індексу інфляції простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 4276,58 грн. (чотири тисячі двісті сімдесят шість гривень пятдесят вісім копійок); суму індексу інфляції простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам в розмірі 672,08 грн. (шістсот сімдесят дві гривні всім копійок); 3% річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами (заборгованість по кредиту) в розмірі 402,35 грн. (чотириста дві гривні тридцять пять копійок); 3% річних (за неправомірне користування чужими грошовими коштами (заборгованість по несплаченим процентам) в розмірі 56,37 грн. (пятдесят шість гривень тридцять сім копійок).

В решті вимог Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про стягнення відсотків, неустойки, інфляційних втрат та трьох процентів річних відмовити.

Скасувати рішення Міжгірського районного суду від 31 грудня 2015 року в частині розстрочення його виконання та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення.

Скасувати рішення Міжгірського районного суду від 31 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним п.15 додаткової угоди та зобовязання Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» повідомити реквізити для погашення кредиту та порядку його погашення та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні даних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді