У х в а л а

20 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 березня

2016 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 2 червня

2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про виселення,

в с т а н о в и л а :

Залізничний районний суд м. Львова рішенням від 21 березня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 2 червня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовив.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 липня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищезазначені судові рішення на підставі пункту 5 частини четвертої

статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

6 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Залізничного районного суду

м. Львова від 21 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 2 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 41 Конституції України, статті 316, частини першої статті 317, статей 358, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року та 30 березня 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положенням пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що позивачка не надала доказів, які б свідчили про здійснення відповідачем перешкод у користуванні чи розпорядженні її майном, а факт проживання в зазначеному будинку відповідачів не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує прав позивачки .

Разом з тим у наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ містяться такі висновки:

- в ухвалі від 27 травня 2015 року суд касаційної інстанції, скасувавши рішення суду апеляційної інстанції та залишивши в силі рішення суду першої інстанції, зазначив, що з припиненням права власності особи на житлове приміщення члени її сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника;

- в ухвалі від 30 березня 2016 року суд касаційної інстанції, залишивши ухвалені у справі судові рішення без змін, зазначив, що відповідачі без будь-яких правових підстав проживають у будинку, що належить позивачеві;

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява є необґрунтованою, тому в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про виселення за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Залізничного районного суду м. Львова

від 21 березня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області

від 2 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк