АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

13 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Лапчевської О.Ф.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 в якому на підставі ст. 1, 202, 203 Сімейного кодексу України та ст. 1224 Цивільного кодексу України просив усунути відповідача від права на спадкування.

В обґрунтування свої позовних вимог вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, батько сторін у справі, який через численні захворювання протягом останніх років свого життя перебував у безпорадному стані.

Посилаючись на те, що відповідач не здійснював догляду за спадкодавцем, не надавав матеріальної допомоги, не цікавився його станом здоров'я, а догляд і всі витрати на утримання ОСОБА_3 здійснювались лише позивачем без будь-якої участі відповідача, просив усунути ОСОБА_2 від права на спадкування.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не взято до уваги тих обставин, що відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що він відвідував померлого під час його тяжкої хвороби, надавав йому матеріальну допомогу. Також не відповідають дійсності висновки суду про те, що відповідач не знав про хворобу батька та його безпорадний стан, оскільки відповідач в судовому засіданні сам підтвердив, що був обізнаний про дані обставини.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд не вказав з яких саме підстав він дійшов висновку про недоведеність того, що відповідач знав про безпорадний стан померлого батька.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18.10.2016 та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з підстав наведених в ній.

ОСОБА_2 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін - ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Спадкоємцями померлого є сини ОСОБА_1, ОСОБА_2 та донька ОСОБА_6

За заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини, поданою 25.11.2015, державним нотаріусом Одинадцятої державної нотаріальної контори заведена спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

02.12.2015 ОСОБА_1 звернувся до Одинадцятої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_7

03 грудня 2015 року донька померлого ОСОБА_6 звернулася до Одинадцятої державної нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті померлого ОСОБА_5 Відомостей щодо відкликання вказаної заяви, протягом строку встановленого законом, матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Стаття 1224 ЦК України встановлює юридичні факти, за яких можливі спадкоємці усуваються від права на спадкування, тобто позбавляються такого права.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Лише умисне, свідоме ненадання допомоги спадкодавцеві при наявності можливості надавати таку допомогу є підставою для усунення особи від права на спадкування.

Тобто для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відповідно до положень ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, у відповідності до вказаних норм закону позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що спадкодавець перебував у безпорадному стані і у зв'язку з цим потребував, допомоги відповідача, а останній в свою чергу умисно ухилявся від надання такої допомоги спадкодавцеві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів, які б свідчили про те, що спадкодавець перебуваючи у безпорадному стані, потребуючи допомоги відповідача, звертався по допомогу до нього, а останній, будучи обізнаним про таку потребу та маючи змогу надати допомогу, свідомо умисно ухилявся від її надання.

Судом першої інстанції, на підставі досліджених копій виписок із медичної картки стаціонарного хворого, консультативних висновків та копій витягів з історії хвороби вірно встановлено, що ОСОБА_5 хворів зокрема: хворобами хребта, легенів та серця, зокрема з такими: остеохондроз грудного та поперекового відділу хребта; постпневмонічний цироз, з бронхоекстазами; ліпома передсерцевої перегородки; вертеброгенна торакалгія на фоні остеохондрозу грудного та поперекового відділу хребта; хронічний бронхіт; пневмосклероз; емфізема легенів; гіпертонічна хвороба; дифузний кардіосклероз; атеросклероз аорти; дисциркуляторна енцефалопатія; бронхіальна астма.

Однак, матеріали справи не містять належних доказів, що хвороби є настільки тяжкими, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги.

Також судом встановлено, що спадкодавець отримував, пенсію, за життя проживав і був зареєстрований разом з позивачем та його матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, які здійснювали догляд за ним.

Крім того, позивач, в обґрунтування вимог позовної заяви зазначив, що він займався утриманням і доглядом спадкодавця, доказів, що останній потребував саме допомоги ОСОБА_2, і останній, будучи обізнаний про необхідність такої допомоги та маючи можливість її надати умисно ухилявся від її надання, матеріали справи не містять.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивачів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги є тотожними з доводами позовної заяви та були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/16424/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14784/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Тітов М.Ю.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.