Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №317/2523/15ц Головуючий у 1 інстанції: Мінгазов Р.В.
Провадження № 22-ц/778/891/16 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

Полякова О.З.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції

на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2015 року

у справі за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Приватне підприємство «Охорона-центр» про відшкодування матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ПП «Охорона-центр», про відшкодування матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги.

В позові зазначив, що 26 січня 2015 року, приблизно о 23 год. 30 хв., на проїзній частині вул. Очаківської в м. Запоріжжя з боку смт Балабине Запорізького району Запорізької області в напрямку вул. Культурної стався нещасний випадок за участю транспортних засобів: автомобіля «ЗАЗ-1103» д.р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3, що перебував у стані алкогольного сп'яніння та не мав права на керування легковим автомобілем, та тягача «VOLVO» д.р.н. НОМЕР_2 з причепом «INDOX» під керуванням ОСОБА_5 На місці пасажира автомобіля «ЗАЗ-1103» знаходилася ОСОБА_4 В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження внаслідок якмх настала тимчасова непрацездатність останньої. Вина відповідача ОСОБА_3 у спричиненні тілесних ушкоджень в результаті ДТП ОСОБА_4 підтверджується вироком Комунарського районного м. Запоріжжя від 05.05.2015 по справі № 333/1450/15-к, який частково набрав чинності 23.07.2015 року. ОСОБА_4 знаходилася у трудових відносинах з ПП «Охорона - центр». На підприємстві, де працювала ОСОБА_4, було складено акт про нещасний випадок невиробничого характеру № 1 від 29.05.2015 року. На підставі листка непрацездатності серія АГВ № 381492 (з 27.01.2015 року по 27.05.2015 року) виданого ОСОБА_4, робочий орган Фонду, в якому знаходиться на обліку роботодавець ОСОБА_4 - ПП «Охорона - центр», -Запорізька міська виконавча дирекція Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності згідно заяви - розрахунку вих. № 32 від 09.07.2015 року виплатила їй допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 3009 грн. 24 коп. починаючи з шостого дня непрацездатності (за період з 01.02.2015 року по 27.05.2015 року), що підтверджується банківською випискою від 16.07.2015 та реєстром обігу засобів. У зв'язку з вищевикладеним Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції, посилаючись на п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання визначення юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01.03.2013 року та ст. 1191 ЦК України, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь суму матеріальної шкоди в розмірі 3009,24 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В засідання апеляційного суду сторони, будучи належно та своєчасно повідомленими про час та місце судового засідання, що підтверджується наявними в справі рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення судових повісток про виклик, не з'явилися. Позивач надав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника. Судова колегія ухвалила про можливість розглядати справу за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.01.2015 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, водій ОСОБА_3, знаходячись у стані алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем «ЗA3-1103», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 скоїв ДТП.

В якості пасажира в зазначеному автомобілі знаходилася ОСОБА_4

На підприємстві ПП «Охорона-центр», де працює ОСОБА_4, було складено акт про нещасний випадок невиробничого характеру № 1 від 29.05.2015р.

На підставі листка непрацездатності серія АГВ № 381492, виданого ОСОБА_4 робочий орган Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, у якому знаходиться на обліку роботодавець позивачки - ПП «Охорона-центр», виплатив допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 3009,24 коп. за період непрацездатності з 27.01.2015 року по 27.05.2015 року, починаючи з шостого дня непрацездатності.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення Фондом виплат застрахованій особі у зв'язку з настанням тимчасової втрати працездатності є його обов'язком, а тому здійснення ним таких виплат застрахованій особі не є шкодою, а Фонд не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, і не набуває права зворотної вимоги до винної особи.

З такими висновками погоджується й колегія суддів оскільки вони є обґрунтованими та зроблені без порушення норм закону.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Вказана норма міститься в главі 82 ЦК України й регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право вимоги (регресу) особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.

Правовідносини, які пов'язані із страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Стаття 980 ЦК України визначає предмет договору страхування, яким можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані в тому числі з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування). Частина 1 ст. 999 ЦК України передбачає, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) . Згідно з ч. 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" (далі Закону), який2 був чинним до 1 січня 2015 року, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та передбачає матеріальне забезпечення громадян у зв'язку з тимчасової втрати працездатності. Згідно з п. 1 ст. 2 вказаного Закону суб'єктами страхування є страховик - Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, страхувальник - роботодавець, застрахована особа - найманий працівник, об'єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою. Статтею 6 Закону визначено, що загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання. Таким чином, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням. Частиною 1 статті 9 вказаного Закону передбачено, що Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, провадить акумуляцію страхових внесків та інших коштів, призначених для фінансування матеріального забезпечення та соціальних послуг, види яких передбачені статтею 34 цього Закону, та забезпечує їх надання, а також здійснює контроль за використанням цих коштів.

Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" не передбачає права Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, який здійснив страхову виплату застрахованій особі за договором особистого соціального страхування, зворотної вимоги до винної особи. Таке право, про яке зазначено в ст. 993 ЦК України, до страховика переходить лише в разі сплати ним страхового відшкодування за договором майнового страхування.

Здійснення Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності виплат за листком непрацездатності у разі настання страхового випадку застрахованій особі не є шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України, а, відповідно, Фонд не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою.

Отже, оскільки страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням, ні Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, ні Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням", ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову і правильно застосував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №6-21цс11), яка відповідно до ст. 214, ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судом.

В апеляційній скарзі в якості доводів позивач наводить ті ж обставини, які зазначав у позовній заяві. Підстави та обставини позову належним чином перевірені судом першої інстанції і не знайшли свого підтвердження.

З висновком рішення суду погоджується колегія суддів з підстав, що наведені в цій ухвалі.

Доводи апеляційної скарги, що за Основами законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування матеріальне забезпечення не є страхуванням та не є обов'язковим особистим страхуванням не узгоджуються з Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" (далі Закону), який був чинним до 1 січня 2015 року. За вказаним Законом страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та передбачає матеріальне забезпечення громадян у зв'язку з тимчасової втрати працездатності. Згідно з п. 1 ст. 2 вказаного Закону суб'єктами страхування є страховик - Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, страхувальник - роботодавець, застрахована особа - найманий працівник, об'єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою. Статтею 6 Закону визначено, що загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання.

Таким чином, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням. Частиною 1 статті 9 вказаного Закону передбачено, що Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, провадить акумуляцію страхових внесків та інших коштів, призначених для фінансування матеріального забезпечення та соціальних послуг, види яких передбачені статтею 34 цього Закону, та забезпечує їх надання, а також здійснює контроль за використанням цих коштів.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановлення нового рішення у справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 07 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: