АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2662/16 Справа № 202/945/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бєсєда Г. В. Доповідач - Котушенко С.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Красвітної Т.П., Романюк М.М.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського округу Грищенко В.І., реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом (а.с.143-147) до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним. Позивач вказувала на те, що їй з ОСОБА_4 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1, в якій також зареєстрований і проживає її син ОСОБА_6, 2005 року народження. За договором дарування від 12 грудня 2014 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 1/2 частини квартири.

Посилаючись на те, що зазначений договір дарування був укладений без її згоди як співвласника квартири та без згоди органу опіки та піклування, чим були порушені права малолітньої дитини, позивач просила визнати цей договір недійсним і скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4, а також ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2016 року позов в частині визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири задоволено, а в іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог, ставить питання про скасування рішення в зазначеній частині та про ухвалення нового рішення.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі ставить питання про зміну рішення в частині обґрунтування задоволення позову.

Вивчивши доводи скарг, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів не вбачає передбачених законом підстав для задоволення апеляційних скарг.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного із них у праві власності є спільною сумісною власностю.

За змістом ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" і належала позивачу та відповідачу ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

За договором дарування від 12 грудня 2014 року ОСОБА_4 здійснив відчуження 1/2 частини квартири на користь ОСОБА_3

Встановивши, що вказаний договір було укладено без згоди позивача, суд обґрунтовано визнав його недійсним та скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на зазначену частину квартири.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що право власності на вказану квартиру було зареєстровано за її співвласниками в частках, а тому ОСОБА_4 мав право самостійно розпорядитись своєю часткою квартири без згоди позивача, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ч.4 ст.355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Зі справи вбачається, що позивач, котра раніше мала прізвище ОСОБА_2, звернулася 11 січня 2001 року до керівника органу приватизації з заявою, в якій просила оформити квартиру, яку вона займає разом з членами сім'ї на умовах договору найму, в приватну (спільну сумісну) власність без розподілу долі власності між членами сім'ї (а.с.18).

Розпорядженням органу приватизації від 07 лютого 2001 року №3/145-01 квартира АДРЕСА_1 була передана у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.17).

На підставі цього розпорядження виконкомом Дніпропетровської міської ради було оформлено свідоцтво про право власності на житло від 07 лютого 2001 року, в якому є відмітка про реєстрацію вказаної квартири у МБТІ на праві приватної спільної власності без підкреслень слів "сумісна або часткова" (а.с.13,119).

За правилами ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разу поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Доказів про те, що співвласники спірної квартири вирішували питання про її поділ суду не надано, а те, що право власності за сторонами зареєстровано в частках не свідчить про припинення права спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неприйняття судом до уваги факту укладення відповідачами спірного договору без отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування, не можуть бути підставою для зміни рішення, оскільки цей договір укладався не батьками дитини, яка має право користування квартирою.

Крім того, суду не надано доказів, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Безпідставним є посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 на не вирішення судом питання про розподіл судових витрат, оскільки оскарженим рішенням вирішено питання про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.31 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору.

Зі справи вбачається, що при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_2 не ставила питання про застосування наслідків недійсності правочину, а тому правильно сплатила судовий збір як із немайнового спору.

При поданні доповненої позовної заяви, в якій також не ставилось питання про застосування наслідків недійсності правочину, було доплачено судовий збір як з майнового спору.

У відповідності з п.1 ст.7 ЗУ "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж передбачено законом.

Відповідно до положень ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалене судом рішення в оскаржених частинах відповідає матеріалам справи та вимогам закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Котушенко С.П.

Судді Романюк М.М.

Красвітна Т.П.