Справа № 204/1985/16-ц
Провадження № 2/204/1189/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Старостенко Т.В.

з участю представника позивача ОСОБА_8,

представника відповідача Грицай В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0301/0908/71-174 від 17 вересня 2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3. В обґрунтування позову посилається на те, що 17 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір № 0301/0908/71-174 про надання кредиту у розмірі 57 600,00 доларів США. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору Банк зобов'язався надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту, а Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 57 600,00 доларів США та сплатити проценти, у розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 279 423,36 грн. 40 коп. за курсом Національного банку України на день укладання цього Договору. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору надання кредиту здійснюється у наступний термін: 17 вересня 2008 р. до 20 листопада 2036 р. включно. Відповідно до п. 1.4. Договру, кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між позичальником та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з метою придбання: квартири АДРЕСА_1. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника, по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасного погашення заборгованості за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов договору та інших витрат Банку, пов'язаних з одержанням виконання, виступає іпотека об'єкта нерухомості, шо придбавається возичальником за договором купівлі-продажу - «заставлене майно» або «предмет іпотеки». Позивач зазначає, що вона не отримала кредитні кошти у іноземній валюті - доларах США. Таким чином, відповідач не належним чином виконав умови, визначені п. 1.1. Кредитного договору, надавши кредитні кошти у гривневому еквіваленті. При цьому посилалася на ст.ст. 1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи вищевикладене, вважає, що кредитний договір № 0301/0908/71-174 від 17.09.2008 року є споживчим, оскільки підпадає під поняття, визначене Законом України «Про захист прав споживачів». Також, позивач зазначила, що банк не належно виконав умови Кредитного договору, викладені у п. 1.1. щодо видачі кредитних коштів у іноземній валюті у розмірі 57 600,00 доларів США. Оскільки, позивач отримувала кредитні кошти у гривні, а саме у розмірі 279 423,36 грн. Так, відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення Додаткової угоди, надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Відповідно п. 10.13. при укладені Кредитного Договору позивачу була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживчу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою НБУ від 10 травня 2007 року №168, в повному обсязі. Відповідно до п. 2.5. Постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168 від 10.05.2007 банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Але позивачу не було надано інформаційного листа Банком про умови кредитування. Позивач звертає увагу суду на те, що в Кредитному договорі від 17.09.2008 року не має відомостей щодо: детального розпису загальної вартості кредиту. Крім того, кредитний Договір не містить відомостей щодо сукупної вартості кредиту яка є ціною договору, тобто сторони не дійшли згоди щодо істотної умови договору. Отже, в порушення ч. 2 та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та п. 3.3. Постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168 від 10.05.2007, не повідомив Позичальнику сукупну вартість кредиту. Отже, Кредитор при укладенні Кредитного договору з Позичальником ввів його в оману щодо обов'язків, а саме: не повідомив сукупну вартість кредиту, яку Позичальник зобов'язаний погасити до 20 листопада 2036 року відповідно до п. 1.1. Кредитного договору. Отже банк тим самим порушив права Позивача встановивши збільшення розміру процентної ставки, за настання певних подій, на свою користь а щодо зменшення відсоткової ставки на користь Позичальника у Договорі не зазначається. Крім того, відповідно п. 8.2. у випадку невиконання умов зазначених у п. п. 5.1.2., 5.1.6. - 5.1.11., п. 9.2. даного договору, Позичальник сплачує штраф у розмірі 2% від суми, зазначеній в п.1.1. даного договору. Але в 9 Розділі Кредитного договору Банком не зазначено п. 9.2., що являється істотним порушенням умов Кредитного договору. Отже, Банк при укладенні Кредитного договору з Позичальником ввів його в оману щодо обов'язків, а саме: не зазначив п. 9.2. в Кредитному договорі але зазначив відповідальність за порушення даного пункту. В договорі поміж іншого передбачена сплата комісії, та Банк за умовами Договору надав собі право змінювати відсоткову ставку за власним бажанням, а позивач не має права відмовитися від такої зміни. Окрім того, позивач вважає, що укладений Договір не відповідає нормам чинного законодавства України, а отже спірний кредитний договір є недійсним. Тому позивач просить визнати його недійсним.

Ухвалою суду від 22.11.2016 року залучено до участі у справі як відповідача правонаступника ВАТ «Сведбанк» - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Відповідач надав суду заперечення на позов, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з огляду на те, що Банк виконав свої зобов'язання перед Позичальником за кредитним договором. Тому відповідач вважає, що договір був укладений у повній відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», а тому просить відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволені позовних вимог.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 17 вересня 2008 року між позивачем - ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 0301/0908/71-174 про надання кредитних коштів в сумі 57 600,00 доларів США строком до 20 листопада 2036 року для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між позичальником та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а.с.10-13).

Відповідно до п. 1.1 вищевказаного договору, банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 57 600,00 доларів США, на строк з 17 вересня 2008 року по 20 листопада 2036 року включно, а позивальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у термін, передбачений цим договором.

Відповідно до п. 2.1 вищевказаного договору забезпеченням виконання в повному обсязі усіх грошових зобов'язань позичальника за даним договором виступає іпотека об'єкта нерухомості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Банк виконав свої зобов'язання щодо надання Позивачу кредитних коштів за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 57 600,00 доларів США.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що у зв'язку з невиконанням позивачем взятих на себе зобов'язань в неї виникла заборгованість станом на 30.04.2015 року у розмірі 41 291,17 доларів США, що за офіційном курсом НБУ складає 869 048,32 грн.,за відсотками у розмірі 2 150,64 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 45 264,16 грн., неустойки у розмірі 141,82 доларів США - що дорівнює 2 984,86 грн.

Вкзана заборгованість була стягнута з позивача на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року по справі № 623/2553/15-ц (а.с. 158).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року по справі № 623/2553/15-ц встановлено, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. У свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищезазначеного договору відбулося відступлення Права вимоги за кредитним договором № 0301/0908/71-174 від 17.09.2008 року, що було укладено між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, на користь ПАТ «Альфа-Банк».

28 листопада 2008 року ОСОБА_3 уклала шлюб, після чого змінила своє прізвище на «ОСОБА_3».

ОСОБА_3 у добровільному порядку кошти за кредитним договором не повернула, чим порушила прийняті на себе договірні зобов'язання. Станом на 30.04.2015 року ОСОБА_3 має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 41 291,17 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 869 048,32 грн., за відсотками у розмірі 2 150,64 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 45 264,16 грн., неустойки у розмірі 141,82 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 2 984,86 грн.

Сторонами визнавався той факт, що 01 грудня 2016 року апеляційним судом Дніпропетровської області було розглянуто апеляційну скаргу на вказане рішення, та згідно ухвали суду рішення Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року було залишено без змін, а отже набрало законної сили 01 грудня 2016 року.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Посилання позивача на той факт, що він не отримував кредитні кошти у іноземній валюті суд до уваги не бере та відхиляє, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме:

Згідно заяви на видачу готівки № 3121322/0250 від 17 веврсеня 2008 року ОСОБА_3 отримала 57 600,00 доларів США, про що розписалася у вказаній заяві (а.с. 152).

Отримвши кредит Позивач на протязі тривалого часу виконувала взяті на себе зобов'язання та сплачувала кредит у доларах США, що підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 12.09.2008 року по 25.05.2012 року (а.с. 153-157).

Також, суд вважає за необхідне навести судову практику з цього питання.

Так, згідно правового висновку наведеного у Постанові ВСУ від 24.02.2016 року по справі № 6-50цс16 зазначено, що поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

За наведених обставин суд вважає встановленим той факт, що кредитні кошти за оспорюваним договором, були передані Позивачу саме у валюті - долар США, про що позивач розписалася у кредитному Договорі. Доказів, які б спростовували ці факти, позивачем суду не надано.

Щодо посилань позивача на те, що з нею не було проведено обов'язкової переддоговірної роботи та не було повідомлено про загальну сукупну вартість кредиту, слід зазначити наступне.

Як вбачається з пункту 10.1 Договору, підписанням договору позичальник усвідомлює та підверджує, що:

- умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими;

- підписанням цього Договору Позичальник свідчить, що він до підписання цього Договору ознайомився з усіма вимогами, на яких ВАТ «Сведббпнк» здійснює кредитування фізичних осіб, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту , та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі.

Крім того, згідно розписки від 03 вересня 2008 року наданої позивачем (а.с. 196) та заяви від 03 вересня 2008 року (а.с. 197) вбачається, що банком була проведена обов'язкова переддоговірна робота з Позивачем та останню було повідомлено про загальну сукупну вартість кредиту.

Таким чином, враховуючи наведене, суд не приймає до уваги посилання позивача на невиконання банком переддоговірної роботи з позичальником про надання інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, невідповідності змісту кредитного договору нормам законодавства України щодо сплати комісії, посилання на несправедливі умови кредитного договору, оскільки вони спростосувуються фактом підписання Позивачем договору та усіх додатків до нього, а отже досягненням згоди з усіх його істотних умов та прийняттям умов договору.

Посилання позивача на відсутність у кредитному договорі такої істотної умови як ціна договору, спростовуються матеріалами справи. Відповідно до п. 1.1 Договору сторони досягли згоди, що Банк зобов'язується надати Позичальнику а Позичальник зобов'язується повернути банку кредитні кошти в розмірі 57 600,00 доларів США. Крім того, відповідно до п. 1.5 Договору досягли згоди, що до сукупної вартості кредиту для Позичальника у зв'язку з отриманням кредиту включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми процентів та комісій, можливих неустойок, а аткож вартість витрат, пов'язаних з укладенням іпотечного договору, та вартість страхування предмета іпотеки.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що у Кредитному договорі від 17.09.2008 року сторони досягли згоди щодо такої істотної умови договору, як ціна договору.

Щодо посилань позивача на те, що банк не мав права встановлювати у Кредитному договорі додаткові платежи, (які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь), у вигляді комісіїу, суд не приймає їх до уваги, оскільки як вже зазначалося, відповідно до п. 1.5 Договору сторони досягли згоди, щодо сплати Позичальником згідно умов договору сум комісії, на умовах визначених цим договором, а отже суд приходить до висновку, що позивач був обізнаний про сплату комісії, оскільки сторони досягли згоди з приводу її сплати.

Посилання позивача на те, що під час укладення Договору він був позбавлений можливості свободного волевиявлення щодо вибору страховика предмета іпотеки, суд до уваги не бере та відхиляє з тих підстав, що під час укладення оспорюваного Договору сторони досягли згоди, щодо страхування предмета іпотеки та вибору страховика для цієї мети.

Твердження позивача про те, що у оспорюваному договорі відсутній пункт 9.2 суд вважає безпідставним, оскільки розділ 9 оспорюваного оговору містить пункт 9.2., однак текст у довговрі відображений таким чином, що вказаний пункт починається не з нового абзацу.

Позивач не надав суду належних доказів на підтвердження доводів щодо введення Банком його в оману, шляхом не надання повної інформації необхідної для здійснення споживачем свідомого вибору щодо умов кредитування, оскільки підписанням Кредитного договору позивач підтвердив, що він особисто повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обов'язки за договором, та погоджується з ними. Вказаний факт також підтверджується дослідженими у сулвому засіданні розпискою від 03 вересня 2008 року наданою позивачем (а.с. 196) та заяви від 03 вересня 2008 року (а.с. 197)

Посилання Позивача на те, що відповідач не мав права надавати їй споживчий кредит у іноземній валюті, оскільки на той час діяла наступна редакція абз. 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» - надання споживчих кредитів у іноземній валюті на території України заборонено, суд відхиляє з наступних підстав.

На момент укладення кредитного договору, тобто на 17 вересня 2008 року, Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Вказана заборона була внесена у Закон України «Про захист прав споживачів» тільки 22.09.2011 року згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг».

Згідно п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, в якому вказано, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Закон України «Про захист прав споживачів» - у редакції, чинній на час виникнення правовідносин (на 17.09.2008 року), - не забороняв надання й отримання на території України споживчих кредитів у іноземній валюті.

Крім того, з врахуванням вимог статті 1056-1 ЦК України та Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суд виходить з того, що цей закон набрав чинності з 23 грудня 2008 року, а договір між сторонами було укладено 07 липня 2008 року.

З тексту умов договору, укладеного між сторонами, вбачається, що питання щодо правомірності підвищення банком процентної ставки між сторонами було вирішено. Сторони при укладенні договору самостійно дійшли згоди щодо підвищення процентної ставки.

У розділі 6.1.2 оспорюваного договору зазначено, що сторони досягли згоди щодо умов зміни розміру процентної ставки.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Таким чином рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 23 грудня 2008 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Крім того, з кредитного договору вбачається, що Позивачу були відомі всі умови договору, вона була належним чином проінформована про ризики та умови кредитування. Доказів того, що за весь час дії договору, процентна ставка змінювалася, позивачем суду не надано.

Статтею 215 ЦК України передбачено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 вищезазначеної статті ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частини 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог щодо недійсності спірного спірного Кредитного договору зазначив, що відповідач свідомо надав Позивачу відомості, що ввели останню в оману та призвели до укладання правочину на який позивач би не погодився маючи достовірну і правдиву інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторонни в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Виходячи з аналізу вищезазначеного роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що такий обман насправді мав місце, тобто надати докази, які б свідчили про введення його в оману щодо істотних обставин правочину і існування цих обставин на момент вчинення правочину. Наявність умислу в діях Банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Як вже зазначалося, відповідно до п. 10.1 Договору, підписанням договору позичальник усвідомлює та підверджує, що:

- умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими;

- підписанням цього Договору Позичальник свідчить, що він до підписання цього Договору ознайомився з усіма вимогами, на яких ВАТ «Сведббпнк» здійснює кредитування фізичних осіб, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту , та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі.

В своїй позовній заяві позивач не оспорює факт підписання Кредитного договору та Додатків до нього, а навпаки своїми доводами та обґрунтуваннями повністю доказує факт укладання та підписання оспорюваного договору.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішені спорів, що виникають із кредитних договорів суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист Прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Згідно п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Вищезазначеною Постановою НБУ від 10.05.2007 р. № 168 визначено типову Таблицю визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки.

При детальному вивчені Кредитного Договору № 0301/0908/71-174 від 17.09.2008 року, судом встановлено, його відповідність вимогам зазначеним в Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168.

Доказів того, що позивачу не було надано інформації щодо сукупної вартості кредиту, позивачем суду не надано.

Підписання 17.09.2008 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк» кредитного Договору разом з усіма його додатками, свідчить про те, що вся необхідна інформація, передбачена чинним законодавством щодо умов надання та повернення кредиту, зокрема й про сукупну вартість кредиту, суму процентів за користування кредитом, суму погашення основної суми по кредиту, розмір комісії, була надана Позичальнику перед укладенням спірного Кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається в позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що Позивач за особистим вільним волевиявленням власноручно підписала оспорюваний кредитний договір від 17.09.2008 року, та була проінформована щодо усіх умов кредитування.

Враховуючи викладене вище та приймаючи до уваги факт досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов Кредитного договору Договору № 0301/0908/71-174, який було укладено між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» 17 вересня 2008 року, факт не надання позивачем належних та допустимих письмових доказів на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що підстав для визнання кредитного договору недійсним не має, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Щодо заяви Відповідача про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту якого є припинення правовідношення.

Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв'язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності не має.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому судові витрати по справі підлягають віднесенню на позивача.

На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 256, 257, 267, 524, 526, 625, 629, 638, 640, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльніст, ь», Законом України «Про захист прав споживачів», та керуючись ст. , 10, 11, 58-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез