Справа № 489/1132/16-ц
Номер провадження 2/489/1108/16
РІШЕННЯ

Іменем України

30 червня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач), третя особа - Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку будинку,

встановив

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 2004 року по 10.09.2013 він з відповідачем проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. За час сумісного проживання ними було придбано будинок.

Просив суд встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу, визнати за позивачем право власності на 1/2 частку будинку, що є об'єктом спільної сумісної власності.

Ухвалою суду від 18.04.2016, занесеною до журналу судового засідання, до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено ПАТ "Райффазен Банк Аваль".

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, наполягали на задоволенні позову.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа в судове засідання представника не направила, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

10.09.2013 між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до акту про спільне проживання від 10.03.2016 позивач та відповідач проживають разом з 2008 року по теперішній час по АДРЕСА_1.

Згідно з договором купівлі-продажу від 28.03.2008 відповідач придбала житловий будинок за адресою: пров. Березневий, 29 в м. Миколаєві.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно право приватної власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем.

Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна тип обтяження спірного будинку - іпотека, іпотекодержатель - ВАТ "Райффайзен Банк Аваль".

Позивач просить суд встановити факт спільного проживання для того, щоб здійснити розподіл майна між ним та відповідачем, посилаючись на ст. 74 Сімейного Кодексу України (далі - СКУ).

Згідно з ч. 1 ст. 74 СКУ якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Статтею 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідач в судовому засіданні визнала обставини проживання з позивачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу на момент придбання спірного будинку, вказала, що сторони вели спільне господарство, однак вважає, що оскільки шлюб зареєстровано не було вона є власником будинку.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6підтвердили факт проживання сторін однією сім'єю на момент придбання спірного будинку.

Суд виходить з того, що встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу є обставиною, яка встановлюється судом і є підставою для поділу майна набутого сторонами за час спільного проживання без реєстрації шлюбу і не є самостійною позовною вимогою. Тим більше не має юридичного значення встановлення факту проживання у певний період, а лише на час придбання майна, тому в задоволенні вимоги про встановлення факту проживання суд вважає за необхідне відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний будинок було придбано в період проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Доказів придбання спірного будинку виключно за особисті кошти однієї із сторін до суду не надано. Тому спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності.

Вирішуючи питання про розмір часток сторін в майні, суд виходить з того, що інше не визначено домовленістю між сторонами, а тому вважає їх рівними.

Оскільки спірний будинок є предметом іпотеки, обтяження зберігається і переходить зі зміною власника майна або його частки.

У зв'язку із вищевикладеним, суд вважає, що спірний будинок є об'єктом спільної сумісної власності сторін, а отже позовні вимоги про визнання права власності по 1/2 частки будинку за позивачем підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не доведено іншого.

Дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

За таких обставин, враховуючи положення ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в сумі 1660,90 грн. пропорційно до задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку будинку - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна набутого за час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1, яка обтяжена забороною відчуження на підставі іпотечного договору 2141 від 28.03.2008, укладеного між іпотекодержателем ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_2 (номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 6890954 від 28.03.2008) .

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1660,90 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв