АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 755/3494/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Марцинкевич В.А.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Соколової В.В.

- Борисової О.В.

при секретарі - Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи Ритуальна служба Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування», ОСОБА_9 про визнання неправомірними дій при складанні Акту від 17 березня 2015 року про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи Ритуальна служба Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування», ОСОБА_9 про визнання неправомірними дій при складанні Акту від 17 березня 2015 року про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи. Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому в допиті відповідачів в якості свідків та витребуванні додаткових доказів, чим порушив його право за допомогою належних та допустимих доказів доводити перед судом обґрунтованість своїх позовних вимог. Судом також не було допитано в якості свідка і його самого, незважаючи на задоволення відповідного клопотання про проведення такого допиту. Посилався на те, що допущений судом до участі у справі в якості представника третьої особи Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування» адвокат КалюжнийО.О. не мав повноважень на представництво третьої особи в суді, а тому подані ним документи і докази є недопустимими та не повинні враховуватися при ухваленні рішення. Поза увагою суду залишилося те, що його не було поновлено на посаді першого заступника директора Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування», а тому всі подальші дії, що стосувалися його попередження про звільнення та складання оскаржуваного акту є завідомо незаконними. Безпідставним є висновок суду про те, що він усно відмовився від запропонованих йому вакантних посад, так як відмова працівника від запропонованої роботи в обов'язковому порядку підлягала письмовому оформленню. Судом не було достовірно з'ясовано, чи пропонувалися йому будь-які вакантні посади в Спеціалізованому комунальному підприємстві «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування» та на підставі яких внутрішніх наказів підприємства відповідачами було складено і підписано оскаржуваний акт про відмову від пропозиції вакантних посад від 17 березня 2015 року. В ході судового розгляду не було встановлено, на підставі якого наказу створена комісія, що підписала оскаржуваний акт, та чи були ці особи уповноважені на підписання такого документу. Суд безпідставно не врахував його посилання на те, що через численні неправомірні дії відповідачів у нього погіршився стан здоров'я, він втратив нормальні життєві зв'язки та був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що свідчить про заподіяну йому моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачами.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_11 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

В судове засідання з'явилась також ОСОБА_6, яка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, яка пояснила суду, що ніколи не працювала в Ритуальній службі Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування» і не підписувала оспорювані акти, а тому вимоги до неї є безпідставними.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність.

Представник третьої особи Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування» Калюжний Олександр Олександрович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Третя особа ОСОБА_9 в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 214 від 24 листопада 2014 року в Ритуальній службі Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», в якій ОСОБА_3 займав посаду начальника відділу постачання, здійснювалося скорочення чисельності та штату працівників.

Згідно змісту Посадової інструкції начальника відділу по роботі з персоналом, затвердженої директором Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» ОСОБА_9 від 02 березня 2015 року, Начальник відділу по роботі з персоналом, серед іншого, складає акти (акт про відмову від надання письмових пояснень, акт про відсутність на робочому місці, акт про відмову від підпису про ознайомлення з наказом та інші). (п. 2.8 Інструкції)

17 березня 2015 року працівниками Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування», а саме: заступником директора ОСОБА_4, радником директора ОСОБА_5, начальником відділу по роботі з персоналом ОСОБА_6, організатором з персоналу ОСОБА_7, економістом 1 категорії економічного відділу ОСОБА_8 було складено акт про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення, скріплений печаткою підприємства, відповідно до якого, 17 березня 2015 року, одночасно з врученням повідомлення про звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, ОСОБА_3, начальнику відділу постачання, на виконання вимог ст. 492 КЗпП України було запропоновано перелік посад, вакантних в Ритуальній службі Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» станом на 17 березня 2015 року (дату вручення повідомлення про наступне звільнення) для можливого переведення, а саме: енергетик, машиніст компресорної установки 5-го розряду транспортно-механічної дільниці, електрик 3-го розряду Лісового кладовища, електрогазозварник 4-го розряду Міського кладовища, каменотес 5-го розряду Лісового кладовища, прибиральник території Байкового кладовища, прибиральник території Міського кладовища, прибиральник території Лісового кладовища, робітник ритуальних послуг 3-го розряду Міського кладовища, робітник ритуальних послуг 3-го розряду Лісового кладовища. ОСОБА_3, начальник відділу постачання, усно відмовився від запропонованих йому вакантних посад для можливого переведення; відмовився від надання письмової відмови від запропонованих йому вакантних посад для можливого переведення. Засвідчено, що ОСОБА_3 від підпису в даному акті відмовився.

17 березня 2015 року ОСОБА_3, начальником відділу постачання, підписано попередження про звільнення з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування».

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи Ритуальна служба Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування», ОСОБА_9 про визнання неправомірними дій при складанні акту від 17 березня 2015 року про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення та стягнення моральної шкоди, ОСОБА_3 посилався на те, що дії вказаних осіб по складанню і підписанню оскаржуваного акту були неправомірними та заподіяли йому моральну шкоду, яка піддягає відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано, які саме дії відповідачів він вважає неправомірними та в чому полягає така неправомірність, не доведено факту порушення відповідачами його прав при складанні спірного акту, а тому позовні вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлені в частині 2 ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В правовій позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України єобов'язковою для судів, зазначено, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, особа, яка звертається до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспореного права або інтересу повинна заявити позовні вимоги, які відповідають змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 стосовно визнання неправомірними їх дій при складанні акту від 17 березня 2015 року про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення.

При цьому, позовна заява не містить викладу того, які саме дії були вчинені відповідачами при складанні спірного акту, які дії просить визнати неправомірними позивач, в чому полягає неправомірність цих дій та, як наслідок, порушення прав позивача.

Викладене в позові обґрунтування вимог ОСОБА_3 за своєю суттю є запереченнями стосовно інших обставин, які передували складанню акту від 17 березня 2015 року, зокрема, запереченнями на процедуру проведеного звільнення ОСОБА_3, на невідповідність вимогам законодавства складених в ході звільнення документів, та на протиправне невиконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 02 березня 2012 року про визнання мирової угоди в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді першого заступника директора Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування».

Будучи допитаним в судовому засіданні апеляційного суду в якості свідка, ОСОБА_3 надав ті ж пояснення, які ним були надані в якості позивача у справі, а тому суд оцінює їх критично. Крім того, вказані покази правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відомостей щодо оскарження в судовому порядку акту від 17 березня 2015 року про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення позивачем не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що в позовній заяві відсутній чіткий та обґрунтований виклад обставин, які свідчать про вчинення відповідачами неправомірних дій та порушення цими діями інтересів позивача, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження посилань ОСОБА_3 щодо порушення його прав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем факту порушення його законних прав і інтересів відповідачами при складанні акту від 17 березня 2015 року про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, позивач ОСОБА_3 також заявляв вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 6 000 000,00 грн. з кожного з відповідачів, посилаючись на те, що внаслідок їх неправомірних дій по складанню спірного акту в нього погіршився стан здоров'я, він змушений був проходити лікування, внаслідок чого втратив сталі життєві зв'язки і докладав додаткових зусиль для організації свого життя, тобто, зазнав моральних страждань.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди, не довів причинно - наслідкового зв'язку між діями відповідачів та своїми посиланнями на понесені моральні страждання, та не зміг обґрунтувати принцип визначення грошового еквівалента моральних страждань, а тому вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За правилами частини 3 цієї статті, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення нормальних життєвих зв'язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 5 постанови, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи, що в ході судового розгляду не було встановлено факту порушення відповідачами прав позивача при складанні акту від 17 березня 2015 року, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження завдання ОСОБА_3 моральної шкоди саме внаслідок неправомірних дій відповідачів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені ОСОБА_3 вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди по 6 000 000,00 грн. з кожного з відповідачів є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу поверхнево та не перевірив, чи було виконано хвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 березня 2012 року, якою затверджено мирову угоду сторін, зокрема, поновити ОСОБА_3 на посаді першого заступника директора Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування», не приймаються до уваги колегією суддів з тих підстав, що не мають правового значення для вирішення даного спору, предметом якого є питання щодо правомірності чи неправомірності дій відповідачів при складанні конкретного документу - акту від 17 березня 2015 року про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що, відмовляючи у задоволенні його позову про визнання дій відповідачів при складанні акту від 17 березня 2015 року неправомірними, суд першої інстанції не врахував, що відмова працівника від запропонованої посади в обов'язковому порядку підлягала письмовому оформленню, правильність висновків суду не спростовують, оскільки з акту про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення від 17 березня 2015 року вбачається, що ОСОБА_3, начальник відділу постачання, усно відмовився від запропонованих йому вакантних посад для можливого переведення, від надання письмової відмови від запропонованих йому вакантних посад для можливого переведення - відмовився.

Доводи скарги про те, що суд не з'ясував, чи дійсно пропонувалися ОСОБА_3 будь-які вакантні посади в Спеціалізованому комунальному підприємстві «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування», не приймаються до уваги, так як стосуються законності чи незаконності процедури звільнення позивача, в той час як даний позов подано з приводу визнання неправомірними дій відповідачів при складанні акту, а не при здійснені процедури звільнення.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не мали повноважень та права на складання акту від 17.03.2015 року, з огляду на наступне.

За своєю природою, акт є офіційним документом, який підтверджує факти, події, вчинки, пов'язані з діяльністю установ, підприємств, організацій та окремих осіб.

Враховуючи, що нормами чинного трудового законодавства не передбачено вид та форму спеціального документа, яким оформлюється усна відмова працівника від пропозиції вакантних посад для можливого переведення чи відмова від оформлення цієї відмови в письмовому вигляді, фіксація посадовими особами Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємства комунально - побутового обслуговування» цієї дії в акті не суперечить нормам законодавства і не потребує надання особам, які його підписали, спеціальних повноважень.

При цьому, так як законом не передбачено спеціальних вимог до форми актів, якими фіксуються певні факти чи події, та до осіб, які підписують ці акти, безпідставними є також посилання в апеляційній скарзі на те, що заступник директора ОСОБА_4, радник директора ОСОБА_5, начальник відділу по роботі з персоналом ОСОБА_6, організатор з персоналу ОСОБА_7, економіст 1 категорії економічного відділу ОСОБА_8 не мали прав та повноважень на складання та підписання акту від 17 березня 2015 року про відмову від пропозиції вакантних посад для можливого переведення.

Крім того, колегія суддів також враховує, що одним із підписантів акту від 17 березня 2015 року про відмову від пропозиції вакантних посад був начальник відділу по роботі з персоналом ОСОБА_6, якій Посадовою інструкцією (п. 2.8) надано право на складання актів з трудових питань. Зазначений в інструкції перелік актів, що має право складати начальник відділу по роботі з персоналом, не є вичерпним.

Необґрунтованими є доводи скарги про те, що акт від 17 березня 2015 року був складений з порушеннями, оскільки не підписаний начальником юридичного відділу, так як позивачем не зазначено норм закону та не надано суду внутрішніх документів підприємства, з яких вбачається, що складені на підприємстві акти з питань трудового законодавства підлягають обов'язковому підписанню начальником юридичного відділу.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: