АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1708/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Пєнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар Кошельник В.М.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1, представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_9 державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_11, орган опіки та піклування виконавчого комітету ОСОБА_9 міської ради, про визнання недійсним договору дарування квартири.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_9 державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування квартири. В обґрунтування якого зазначав, що 11.09.2007 року ним був укладений договір дарування квартири №62, що по вул. Північна, 2 у м.Хмельницькому, згідно якого подарував свою квартиру своєму сусіду ОСОБА_5 В даній квартирі він проживав разом зі своєю матірю ОСОБА_12, яка померла в березні 2007 року, і після її смерті він не мав коштів на проживання, харчування, оплату комунальних послуг. У них з відповідачем була домовленість по його ініціативі про спільне проживання, оскільки він був у дуже важкому матеріальному стані, без роботи, хворів епілепсією, хронічним гепатитом, тому був змушений погодитись на пропозицію відповідача. Мати відповідача допомагала йому у побуті, годувала його. Після укладення договору відповідач змінив своє ставлення до нього, не забезпечував його продуктами харчування, ігнорував домовленості щодо утримання та догляду. Проте, він продовжував проживати в квартирі до травня 2014 року, поки відповідач не виселив його за рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 17.09.2013 року. В процесі розгляду цієї справи він дізнався, що подарував свою квартиру відповідачу. Вказував, що наміру укладати договір дарування із відповідачем у нього не було, враховуючи, що відповідач не є його другом чи близьким родичем. Будь-якого іншого житла на праві власності він не має і на даний час вимушений знімати собі житло в чужих людей, оскільки не має ні батьків, ні братів, ні сестер. Вказує, що підписуючи договір дарування, він думав, що відповідач буде проживати в його квартирі, доглядати його, сплачувати комунальні послуги, давати гроші на прожиття, але зрозумів, що помилився підписуючи цей договір. А тому, на підставі ст. 229 ЦК України, просив визнати недійсним договір дарування квартири від 11.09.2007 року.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 22.01.2016 року до участі в справі в якості третіх осіб без самостійних вимог залучено ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_10О, ОСОБА_11, а також орган опіки та піклування виконавчий комітету ОСОБА_9 міської ради.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, який укладений 11.09.2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 та посвідчений державним нотаріусом Другої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори ОСОБА_13 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Апелянт вважає рішення суду необґрунтованим, оскільки судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, неповно, неправильно досліджено та оцінено докази по справі, порушено судом вимоги матеріального та процесуального права. Вказує, що судом не взято до уваги проведення капітального ремонту в квартирі, сплату відповідачем комунальних послуг, не досліджено процедуру набуття позивачем квартири у власність. Зазначає, що надані позивачем медичні документи не дають підстав для сумніву в дієздатності позивача та розумінні його дій. На думку апелянта, позивач не надав доказів того, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Однак, суд першої інстанції цих обставин не врахував, неправильно застосував ст. ст. 215, 229 ЦПК України, та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

В судовому засіданні представник відповідача, третя особа, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_10, ОСОБА_11, підтримали апеляційну скаргу.

Представники позивача в судовому засіданні просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що позивач ОСОБА_8 являвся власником квартири АДРЕСА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.08.2007 року (а.с. 54-55).

11.09.2007 року було укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_5 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_2. Даний договір посвідчено державним нотаріусом Другої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори ОСОБА_13 та зареєстрований в реєстрі за №2-1535. На підставі договору дарування ОСОБА_5 зареєстрував право власності на нерухоме майно (а.с. 53).

Після укладення договору дарування квартири ОСОБА_8 не залишив спірну квартиру, продовжував в ній проживати. У березні 2013 року ОСОБА_5 звертався до суду з позовом до ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні квартирою. За рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17.09.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 19.11.2013 року, усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_5 квартирою №62 по вул. Північна, 2 у м. Хмельницькому шляхом виселення ОСОБА_8 (а.с.87-93 ).

Рішення суду про виселення ОСОБА_8 було виконано 16.05.2014 року (а.с. 17-18).

10.10.2015 року за рішенням суду ОСОБА_8 був знятий з реєстрації місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 31).

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до розяснень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставоюдля визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач в період з з 09.07.2005 року по 20.07.2005 року, з 03.12.2005 року по 14.12.2005 року, з 20.03.2007 року по 13.04.2007 року знаходився на лікуванні в ОСОБА_9 облпсихлікарні №1. Та з 14.11.2014 року по 25.11.2014 року знаходився на стаціонарному лікування та обстеженні в гастроентерологічному відділенні ХМЛ (а.с. 37, 115).

В період з 24.03.2009 року 30.04.2010 року ОСОБА_8 мав другу групу інвалідності загального захворювання. З 19.01.2015 року являється інвалідом 3 групи (а.с. 38-39).

Досліджені судом докази, зокрема, показання свідків, характеристика будинкового комітету та протокол зборів мешканців будинку вказують на те, що ОСОБА_8 зловживав спиртними напоями, не працював, неодноразово лікувався в психлікарні, на час укладення договору дарування перебував в скрутному матеріальному становищі, після укладення договору фактично квартиру не передавав, продовжував проживати у спірній квартирі, іншого житла не мав, що свідчить про наявність домовленостей між сторонами про утримання позивача (а.с. 19, 23-24, 34-36).

А тому, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо доведеності позивачем наявності обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення при укладенні договору дарування. А тому, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

При цьому, судом правильно визнано поважними причини пропуску позовної давності з урахуванням обставин, що об'єктивно унеможливили звернення позивача за судовим захистом у період дії строку позовної давності. На підтвердження заперечень відносно цих обставин апелянт достовірних доказів не навів.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про проведення ОСОБА_14 капітального ремонту в спірній квартирі. Оскільки такі обставини не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним правочину.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги на помилковість висновків суду щодо проживання позивача в спірній квартирі після укладення договору дарування. Оскільки ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 19.11.2013 року встановлено обставини щодо проживання ОСОБА_8 в належній позивачу квартирі та щодо наявності між ними неприязних відносин та спорів про користування квартирою (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

Не можуть бути прийняті до уваги посилання в апеляційній скарзі на розяснення позивачу нотаріусом при укладенні договору правових наслідків правочину. Оскільки сам по собі факт розяснення нотаріусом суті договору, прочитання його тексту позивачем, освіченість останнього, не може бути підставою для висновку про усвідомлення ним фактичних обставин правочину.

У правовому висновку у справі № 6-372цс16 від 27.04.2016 року Верховний Суд України зазначив, що наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_14 ОСОБА_6 ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча/підпис/ ОСОБА_15

Судді:/підписи/ ОСОБА_16

ОСОБА_17

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду І.В. Пєнта

____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_18 Провадження № 22-ц/792/1708/16

Доповідач Пєнта І.В. Категорія № 21