Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до компанії Duglas Alliance LTD (ДугласАльянс Лтд.) в особі представництва компанії DuglasAlliance LTD (Дуглас Альянс Лтд.) в Україні про визнання неправомірним звільнення та поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 травня 2014 року між ним та англійською компанією Duglas Alliance LTD (Дуглас Альянс Лтд.) був укладений трудовий контракт, згідно з умовами якого він працював на посаді технічного директора компанії в Україні. На підставі цього контракту він перебував у відрядженні в Республіці Екваторіальна Гвінея, де його було повідомлено про дострокове розірвання трудового контракту з 17 березня 2015 року. Зазначив, що його посада не входить до кола суб'єктів контракту, оскільки трудовий контракт є особливою формою трудового договору, сфера застосування якого визначається законом України, а посада технічного директора не належить до категорії працівників, з якими необхідно укладати контракт, тому положення розділу 13 трудового контракту є недійсними, оскільки такі положення обмежують права позивача. Вважаючи звільнення з роботи незаконним, проведеним із порушенням вимог КЗпП України, ОСОБА_3 просив визнати неправомірним його звільнення з посади технічного директора компанії Duglas Alliance LTD (Дуглас Альянс Лтд.) та поновити його на вказаній посаді.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте судові рішення не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що під час розгляду справи позивачем не доведено факту перебування його в Республіці Екваторіальна Гвінея у службовому відрядженні, враховуючи, що відповідно до умов п. 3.1 контракту місце основної роботи позивача визначено район будівництва ГЕС Сендже в Республіці Екваторіальна Гвінея, у зв'язку із чим суд вважав, що Республіка Екваторіальна Гвінея була постійним місцем роботи позивача.

Також суд виходив із того, що оскільки між сторонами досягнуто згоду щодо застосування права Англії при вирішенні спорів, пов'язаних з укладеним контрактом, у тому числі щодо його дострокового розірвання, таким чином, між сторонами існують приватноправові відносини, що регулюються іншими нормами права, тому даний спір не може бути вирішений із застосуванням норм матеріального права України; позивачем не доведено своїх посилань на наявність підстав для застосування до спірних правовідносин норм матеріального права України.

Зокрема, суд виходив із того, що позивач не надав суду будь-яких документів на підтвердження змісту норм права іноземної держави, якими обґрунтовується незаконність дострокового розірвання з ним трудового контракту, не навів у позові жодної норми права Англії, яка підлягає застосуванню при вирішенні спору, не вчинив жодних дій, спрямованих на встановлення змісту цих норм, не подав суду документів, що встановлюють та підтверджують зміст норм країни, в якій позивач фактично виконував свої трудові обов'язки, а в суду не виникло обов'язку встановлення змісту цих норм.

Посилання позивача на норми трудового законодавства України суд визнав безпідставними та передчасними, зазначивши, що вони підлягають застосуванню виключно у випадку невстановлення змісту норм права іноземної держави, як це передбачено приписами ст. 7 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що позивач не обмежений у здійсненні захисту свого права належним чином іншими передбаченими законом способами, зокрема шляхом звернення до відповідного суду згідно із законодавством країни, право якої може бути застосоване у даних конкретних правовідносинах.

Однак із вказаними висновками неможливо погодитися, виходячи з такого.

Судом установлено, що 12 травня 2014 року позивач ОСОБА_3 та відповідач англійська компанія DuglasAlliance LTD уклали трудовий контракт № 517-05/2014 на виконання позивачем робіт на посаді заступника технічного директора компанії.

Відповідно до умов договору позивач виконував обов'язки заступника технічного директора компанії та здійснював керівництво будівельно-монтажними роботами із будівництва тимчасових приміщень та споруд ГЕС Сендже на річці Веле в Республіці Екваторіальна Гвінея, контроль за будівельно-монтажними роботами та передачу в експлуатацію будівель та споруд.

Розділ 13 трудового контракту від 12 травня 2014 року № 517-05/2014 визначає порядок вирішення спорів, пов'язаних з його виконанням, зокрема щодо дострокового розірвання контракту, укладеного з іноземним елементом та з урахуванням арбітражного застереження. Згідно з ним спір між сторонами має вирішуватись відповідно до норм тієї країни, з якою позивач перебував у договірних трудових відносинах, та з урахуванням законодавства країни, на території якої фактично виконував свої трудові обов'язки за контрактом.

У п. 13.1 трудового контракту від 12 травня 2014 року № 517-05/2014 сторони погодили, що усі позови, пов'язані з ним, мають вирішуватись відповідно до матеріального права Англії. Тобто між сторонами було досягнуто згоди, що право Англії є таким, що підлягає застосуванню у разі виникнення спору (п. 13.2 контракту).

17 березня 2015 року позивачу було вручено повідомлення про розірвання трудового контракту в порядку пп. 9.8.8 п. 9.8 контракту в зв'язку з невиконанням позивачем вимог внутрішніх нормативних документів компанії та скоєння дій, що порочать честь та гідність роботодавця і його іміджу згідно з п. 9.8.9 трудового контракту. Згідно з цим повідомленням контракт розірвано з позивачем як із начальником управління будівництва.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Гарантія рівності прав іноземців, осіб без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, і громадян України закріплена в Конституції України, стосується також права на трудову діяльність.

Відповідно до ст. 8 КЗпП України трудові відносини громадян України, які працюють за її межами, а також трудові відносини іноземних громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях України, регулюються відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право».

У ст. 8-1 КЗпП України зазначено, якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди.

Згідно зі ст. 52 Закону України «Про міжнародне приватне право» до трудових відносин застосовується право держави, у якій виконується робота, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Встановлення і застосування змісту іноземного права - це правозастосовний процес, який здійснюється судом на підставі та в межах національного права згідно із загальновизнаними принципами міжнародного права, такими, як: суверенна рівність держав, самовизначення, невтручання у внутрішні справи.

Розгляд цивільних справ з іноземним елементом здійснюється за «законом суду», тобто юридичною підставою застосування іноземного права на території України є норми ЦПК України, Закон України «Про міжнародне приватне право» тощо.

Норми права інших держав суд застосовує у разі, коли це встановлено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (ч. 6 ст. 8 ЦПК України).

Застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини. Застосування норми права іноземної держави не може бути обмежене лише на тій підставі, що ця норма належить до публічного права (ст. 6 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Оскільки суд зобов'язаний застосовувати норми іноземного права, то встановлення ним іноземного права здійснюється ех officio, суд використовує наступні способи здобуття інформації про іноземне право: власне з'ясування змісту іноземного права суддею, у провадженні якого є справа; використання експертних висновків; дипломатичний порядок отримання такої інформації; офіційний запит через Міністерство юстиції; отримання довідок через систему правової допомоги; обмін правовою інформацією; безпосередні зносини судів різних держав та з іншими компетентними органами; встановлення іноземного права сторонами тощо.

Зокрема, аналіз змісту консульських функцій відповідно до ст. 5 Віденської конвенції про консульські зносини 1963 року свідчить, що консульські установи можуть надавати інформацію про іноземне право судам держави перебування. Тому якщо суду необхідно з'ясувати дані про право певної країни, він може звернутися до консульської установи іноземної держави, консульський округ якої охоплює територію юрисдикції суду. У тому випадку, якщо консульська установа відповідної держави на території країни відсутня, суд може звернутись до дипломатичного представництва. Окрім того, суди України можуть звертатися до української дипломатичної чи консульської установи закордоном або до МЗС з метою з'ясування змісту іноземного права.

Дієвими є механізми обміну правовою інформацією, що передбачені двосторонніми договорами про правову допомогу, укладеними між Україною та іншими країнами. Як правило, вони містять положення про взаємне надання правової допомоги та органи, що її здійснюють. За загальним правилом клопотання про правову допомогу мають надсилатися через органи юстиції.

Перелік чинних двосторонніх та багатосторонніх міжнародних договорів у сфері міжнародно-правового співробітництва розміщений на сайті Міністерства юстиції України та на веб-порталі Верховної Ради України.

Суд, застосовуючи норми іноземного права, визначає дію цих норм у часі та просторі.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про міжнародне приватне право» при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави.

Установлення змісту норми права іноземної держави регламентується ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Для правильного визначення фактів, які необхідно встановити для вирішення спору за участю іноземної особи, судам необхідно з'ясувати право якої країни повинно застосовуватися. При застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів.

Суд може застосовувати не тільки іноземні закони, але й звичаї та судову практику в тих межах, в яких останні визнаються джерелами права у відповідних державах. Звичаї у сфері цивільно-правових відносин у ряді випадків тлумачаться міжнародними організаціями. Прикладом можуть бути розроблені Міжнародною торговою палатою Уніфіковані правила та звичаї для документарних акредитивів, Уніфіковані правила по інкасо, Офіційні правила тлумачення торговельних термінів «Інкотермс».

Зміст права може встановлюватися не тільки судом, але й сторонами, які зацікавлені в застосуванні даного права. Особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм.

Якщо зміст норм права іншої держави, незважаючи на вжиті з цією метою заходи, в розумні строки не з'ясовано, суд застосовує відповідні норми законів та інших нормативно-правових актів України.

З огляду на викладене помилковим є висновок суду про те, що саме позивач повинен доводити зміст норм права Англії (вчиняти дії, спрямовані на встановлення змісту цих норм), адже саме на суд покладено обов'язок сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, встановлення характеру спірних правовідносин та норм матеріального права, які підлягають застосуванню, у тому числі й вжиття заходів для з'ясування змісту норм права Англії. У зв'язку з недоведенням позивачем зазначених обставин суд дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні його позову.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України не звернув достатньої уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, не перевірив належним чином усіх доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, у результаті чого помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак