АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук Зої Миколаївни про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, зобов'язання вчинити дії,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/11323/2016
Головуючий у суді першої інстанції:Комаревцева Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.

встановила:

у лютому 2016 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсними кредитного договору №014/1179/74/795 від 24 липня 2006 року, іпотечного договору від 24 липня 2006 року, укладених нею з ПАТ «Райффайзен банк Аваль», зобов'язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округ Шевчук З.М. виключити записи з Державного реєстру іпотек - реєстраційний номер обтяження 3525988 та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - реєстраційний номер обтяження 7810542.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 24 липня 2006 року між нею та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль», був укладений кредитний договір №014/1179/74/795, за яким кредитор мав надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 60 000 доларів США для використання на споживчі цілі на 240 місяців з 24 липня 2006 року по 24 липня 2026 року з процентною ставкою за користування кредитом 13,25 % відсотків річних.

За п.1 додаткової угоди №1 до кредитного договору від 24 липня 2006 року сторони домовилися, що після отримання позичальником документів, що посвідчує право власності на побудований об'єкт нерухомості та оформлення в іпотеку банку такої нерухомості, процентна ставка за користування кредитом встановлюється на рівні 12 % річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за даним договором 24 липня 2006 року був укладений іпотечний договір б/н, згідно якого позичальник передала в іпотеку банку майнові права на квартиру, яка стане її власністю у майбутньому, за адресою: АДРЕСА_1.

27 серпня 2008 року було укладено додаткову угоду до іпотечного договору, згідно якого предметом іпотеки є квартира загальною площею 72,00кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Позивач стверджувала, що банком не виконані істотні умови кредитного договору стосовно порядку надання кредиту та отримання кредитних коштів, кредитні кошти надані у гривні шляхом перерахування у ТОК «ФК «Укрреставрація» у сумі 301 200грн., а не у доларах

- 2 -

США, як визначено умовами договору, що є підставами для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, позивач зазначала, що банком її було введено в оману в питанні порядку сплати процентів, так як кредитний договір не містить чітко встановленого способу нарахування і сплати відсотків за кредитом на рівні щомісячних платежів, тобто банком не надано повної та достовірної інформації про умови кредитування, а внаслідок невиконання банком умов договору в частині укладеної додаткової угоди до кредитного договору із встановленням нового графіку погашення відсотків з урахуванням нової процентної ставки у 12 відсотків після укладення 27 серпня 2008 року додаткової угоди до іпотечного договору, незаконно збільшено боргове навантаження.

Також підставою для визнання кредитного договору недійсним позивач вважала ту обставину, що у договорі сторонами підписана тільки остання сторінка.

Так як договір іпотеки є похідним від кредитного договору, який є недійсним, позивач просила визнати недійсним договір забезпечення.

При цьому, позивач стверджувала, що з урахуванням сплачених нею за тілом кредиту 45 436,02 доларів США та за відсотками 46 840,22 доларів США, нею виплачені кредитні кошти у сумі 303 000 грн. та відсотки за користування ними.

Рішенням суду від 16 червня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник позивача посилається на неправильне встановлення судом обставин справи, неналежну оцінку наданим доказам та порушення норм матеріального права.

Також представник позивача вважає, що судом не надано оцінку посиланням позивача на невідповідність кредитного договору вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та невиконання банком умов додаткової угоди № 1 про встановлення процентної ставки у розмірі 12% річних.

Крім того, представник позивача вважає, що суд не звернув увагу на ту обставину, що іпотечний договір не містить істотних умов договору, а предметом договору є майнові права, що суперечило нормам Закону України «Про іпотеку».

Відповідач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.148, 149), у судове засідання не з'явилися, приватний нотаріус Шевчук З.М. направила до суду лист про розгляд справи у її відсутність (с.с.150), відповідач причини неявки свого представника не повідомив, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 24 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль», та позивачем був укладений кредитний договір №014/1179/74/795, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 60 000 доларів США строком на 240 місяців з 24 липня 2006 року по 24 липня 2026 року з процентною ставкою за користування кредитом 13,25 % відсотків річних.

24 липня 2006р. сторони уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору №014/1179/74/795, відповідно до якої сторони домовилися, що після отримання позичальником документів, що посвідчують право власності на побудований об'єкт нерухомості, та оформлення в іпотеку банку такої нерухомості, процентна ставка за користування кредитом встановлюється на рівні 12 % річних.

24 липня 2006р. сторони уклали договір, за умовами якого у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №014/1179/74/795 від 24 липня 2006р. банку у іпотеку передаються майнові права на квартиру за договором про участь у ФФБ № 92 від 3 липня

- 3 -

2006р., яка стане власністю іпотекодавця у майбутньому, за адресою забудови АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М.

27 серпня 2008р. сторони уклали договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, відповідно до якого пункти 1.1, 1.3. договору іпотеки викладені в іншій редакції, зокрема, сторони визначили, що предметом іпотеки є квартира загальною площею 72,00кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Згідно квитанції № 32 від 24 липня 2006р. банком перераховано ТОВ ФК «Укрреставрація» як внесення платежу позивачем на будівництво об'єкту інвестування 301 200грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та необґрунтованості.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судом встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до договору кредиту «Графік погашення кредиту», який підписаний позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов

- 4 -

кредитування та погашення кредитної заборгованості і сплати процентів.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Посилання позивача на надання кредитних коштів не у спосіб, визначений кредитним договором, не застосування процентної ставки 12% річних, визначеної додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 24 липня 2006р., не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, так як вказані обставини стосуються виконання кредитного договору сторонами, а не обставин його укладення.

Доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем при укладенні кредитного договору ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не зазначення у договорі детального розпису порядку сплати процентів, колегія суддів вважає безпідставним, так як у пункті 1.3 кредитного договору зазначено, що погашення кредиту можливе в залежності від обраної програми кредитування, згідно графіку погашення кредиту (додаток до договору) в розмірі 1/240 від суми ліміту отриманого кредиту згідно п.1.1. цього договору, погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно; або згідно графіку погашення кредиту (додаток до договору) ануїтетними платежами. Позивачем був підписаний додаток до кредитного договору, яким встановлений графік погашення кредиту та сплати процентів.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, яка зазначена у частині 2 даної норми, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст. 15 та 23 цього закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих даними діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у даному випадку кредитного договору.

Посилання представника позивача на те, що договір іпотеки не містить істотних умов, які передбачені ст. 18 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору, іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників одатків та інших обов'язкових платежів; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне

- 5 -

зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

Спірний договір іпотеки відповідає вказаним вимогам закону, містить найменування сторін, розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання.

Твердження представника позивача про те, що договір іпотеки повинен також містити розмір процентів, що відсутнє у спірному договорі іпотеки, колегія суддів вважає необґрунтованим, так як такої вимоги не зазначено у ст. 18 Закону України «Про іпотеку», разом з тим, у спірному договорі іпотеки зазначено, що договір забезпечує сплату процентів за користування кредитом у розмірі, в строки та у випадках, передбачених кредитним договором.

Відсутність назви договору не є підставою для визнання його недійсним, так як це не передбачено нормами матеріального права.

У ст. 5 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) указаний вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому.

Згідно ст. 5 Закону України «"Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України "Про іпотеку" щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість. Іпотекодавцем за таким іпотечним договором може бути забудовник - особа, яка організовує спорудження нерухомості для власних потреб чи для передачі її у власність іншим особам, або особа, власністю якої стане ця нерухомість після завершення будівництва. Обтяження майнових прав іпотекодавця на такий предмет іпотеки підлягає реєстрації у встановленому законом порядку.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що спірний договір іпотеки був укладений з дотриманням вказаних норм закону.

Крім того, 27 серпня 2008р. сторони уклали договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 24 липня 2006р., за умовами якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 9 червня 2008р. Вказаними діями позивач підтвердила дійсність договору іпотеки.

Посилання у апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України у справі 6-1732цс15, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки фактичні обставини справи, які стали підставою для правового висновку, не є тотожними до фактичних обставин даної справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, недостатня обґрунтованість рішення суду не є підставою для його скасування, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до

- 6 -

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: