Справа № 372/1115/16-ц
Провадження № 2-785/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016 року Обухівський районний суд Київськоїобласті в складі :

головуючого судді Болобана В.Г,

за участі секретаря Рудніцької О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 (трьох) відсотків річних та інфляційних витрат,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат, посилаючись на те, що 16 червня 2010 року відповідач ОСОБА_2 вчинив умисний тяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України. Вироком Обухівського районного суду Київської області від 03 грудня 2010 року у кримінальній справі № 1-223-10, ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та йому призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі. Цивільний позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди.

20.12.2010 року було видано виконавчий лист № 1-223-10, на підставі якого 01.12.2011 року державним виконавцем ВДВС Обухівського МРУЮ Кармазином Р.М. відкрито виконавче провадження № 30182961.

Позивач зазначає, що до теперішнього часу боржником кошти не сплачені, рішення суду в частині стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди не виконано, тому він змушений звернутися з позовом до суду.

В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити на підставах зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні, оскільки відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання. Відповідач з 29 червня 2010 року по 31 серпня 2015 року відбував покарання, тому був позбавлений можливості в цей період відшкодовувати моральну шкоду позивачу.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких обставин.

Судом встановлено, що вироком Обухівського районного суду Київської області від 03.12.2010 року ОСОБА_2 визнано винним по ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на 7 років 6 місяців. Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди.

01.12.2011 року державним виконавцем Кармазином Р.М. ВДВС Обухівського МРУЮ, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження згідно виконавчого листа № 1-223/10 та накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2.

Згідно із довідкою про звільнення серії ХАР № 05525 засуджений ОСОБА_2 відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 29 червня 2010 року по 31 серпня 2015 року та звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 2 роки 4 місяці 8 днів за ухвалою від 21.08.2015 року Дергачівського районного суду Харківської області відповідно вимог ст. 81 КК України.

Як вбачається з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 р. N 10-74/0/4-13 «Про деякі питання застосування статті 625 ЦК України» відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому частина третя статті 11 ЦК, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Також слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Із змісту ст. 625 ЦК України, вбачається, що 3% річних - це не міра відповідальності, а плата за користування чужими грошовими коштами. Відповідач ОСОБА_2 не користувався коштами позивача ОСОБА_1.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що дія частини другої статті 625 ЦК України про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат не підлягає задоволенню, оскільки немає підстав для такого стягнення.

Керуючись статтями 10, 11, 57, 60, 212-214, 218 ЦПК України, статтями 509, 625 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 (трьох) відсотків річних та інфляційних витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СуддяБолобан В. Г.