Справа № 135/641/15-ц Провадження № 22-ц/772/269/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 32 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чорного В.І.,

з участю секретаря Маркевич Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданою йому дорожньо-транспортною пригодою (далі - ДТП), яка сталась 19 липня 2014 року в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області з вини неповнолітнього водія мотоцикла «ІЖ-Юпітер» ОСОБА_2, без державного реєстраційного номера, який належить ОСОБА_3

Постановою Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області від 29 грудня 2014 року кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито, у звязку з відсутністю у діях неповнолітнього водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, оскільки на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 не виповнилося шістнадцяти років і він не є субєктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Посилаючись на те, що в результаті ДТП він отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 9 758 грн. 53 коп. майнової шкоди та 60 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У разі відсутності в ОСОБА_2 майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, стягнути шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі з його батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 9 758 грн. 53 коп. на відшкодування майнової шкоди та 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У решті позову відмовлено.

У разі відсутності в ОСОБА_2 майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, стягнути шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі з його батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідачі просять ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні представник відповідачів адвокат ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач та його представник адвокат ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався статтями 22, 1166, 1179, 1195 ЦК України та дійшов висновку, що на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню 9 758 грн. 53 коп. на відшкодування майнової шкоди. Ця сума складається з витрат на медикаментозне лікування в розмірі 995 грн. 19 коп. та недоотриманої заробітної плати за період непрацездатності в розмірі 8 763 грн. 09 коп. Крім того, керуючись статтями 23, 1167 ЦК України, суд стягнув на користь ОСОБА_5 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Також суд зазначив, що у разі відсутності в неповнолітнього ОСОБА_2 майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, стягнути шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі з його батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Проте повністю погодитися з такими висновками не можна з таких підстав.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Установлено, що 19 липня 2014 року близько 23 год. 50 хв. на вулиці Ворошилова в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області неповнолітній ОСОБА_2, не маючи документів на право керування транспортними засобами, керуючи мотоциклом «ІЖ-Юпітер», без державного реєстраційного номера та без освітлення у темну пору доби, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5, який рухався по правому узбіччю проїзної частини, унаслідок чого останній отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Відповідно до висновку автотехнічної експертизи № 585а від 14 грудня 2014 року водій мотоцикла «ІЖ-Юпітер» ОСОБА_8 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, з зупинкою мотоцикла до місця знаходження пішохода; невідповідність дій водія мотоцикла «ІЖ-Юпітер» ОСОБА_8 вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору призвело до виникнення події даної дорожньо-транспортної пригоди (матеріали кримінального провадження

№ 0000433).

Постановою Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області від 29 грудня 2014 року кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито, у звязку з відсутністю у діях неповнолітнього водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, оскільки на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 не виповнилося шістнадцяти років і він не є субєктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

У розясненнях, які містяться в абзаці четвертому пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У звязку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Постановою Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області від 29 грудня 2014 року встановлено, що 19 липня 2014 року близько 23 год. 50 хв. на вулиці Ворошилова в с. Заозерне Тульчинського району Вінницької області мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі водія мотоцикла ОСОБА_2 та пішохода ОСОБА_5 та сталася вона з вини ОСОБА_2 (матеріали кримінального провадження № 0000433).

Ця обставина сторонами не заперечується.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, повязану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання,зобовязана відшкодувати її на загальних підставах (частина третя статті 1187 ЦК України).

Встановивши під час розгляду справи наявність обовязкових підстав для виникнення відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправну дію заподіювача шкоди ОСОБА_2 та наявність причинного звязку між протиправною дією та шкодою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що керуючи мотоциклом без освітлення у темну пору ОСОБА_8 створив тим самим небезпеку для інших осіб, тому повинен відшкодувати завдану шкоду.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною першою статті 1195 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Отже, зі змісту цієї норми слідує, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, складається з втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Тобто будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоровя.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 з 26 травня 2014 року працює на посаді електрогазозварника у філії «Птахокомплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика» (а.с.37).

Із виписки з медичної карти № 507 від 08 серпня 2014 року слідує, що 23 липня 2014 року ОСОБА_5 було проведено операцію, а саме: відкриту репозицію уламків обох кісток лівої гомілки і ОМС уламків великої гомілкової кістки гвинтами і пластиною АО, малу гомілкову кістку цвяхом Богданова. На

К прямі поперечні переломи н/з діалізів лівої гомілки, зміщення дистальних відламків назад на ширину кістки.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 86 від 13 серпня 2014 року в результаті ДТП ОСОБА_5 були завдані середньої тяжкості тілесні ушкодження (матеріали кримінального провадження № 0000433).

Унаслідок отриманих тілесних ушкоджень позивач з 21 липня до 06 листопада 2014 року знаходився на лікуванні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, а також те, що ОСОБА_8 зобовязаний відшкодувати шкоду завдану ушкодженням здоровя ОСОБА_5

Також суд першої інстанції вірно застосував положення статті 1179 ЦК України, зазначивши, що у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.

Разом з тим місцевий суд припустився помилки щодо визначення розміру відшкодування такої шкоди, а також дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення недоотриманої заробітної плати.

З позовної заяви ОСОБА_5 слідує, що серед витрат, які він просив стягнути на відшкодування майнової шкоди, він зазначив витрати на придбання лікарських засобів, матеріалів медичного призначення, які необхідні для проведення операції та лікування в післяопераційний період, інші витрати, повязані з лікуванням у розмірі 995 грн. 19 коп., а також недоотриману заробітну плату в розмірі 8 763 грн. 09 коп., відповідно до вимог пункту другого частини другої статті 22 ЦК України.

Згідно з вимогами статей 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так позивачем, на підтвердження своїх вимог, надані товарні чеки на придбання ліків на суму 534 грн. 22 коп., чеки на придбання бензину 360 грн. 97 коп., а також товарну накладну на придбання продуктів харчування на суму 100 грн. (а.с.25-35).

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд не врахував, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто розмір витрат на ліки, лікування, предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість; відшкодування витрат на додаткове харчування, якщо його неможливо забезпечити в лікувальному закладі, визначається за раціоном, складеним дієтологом чи лікарем, який лікує, та затвердженим судово-медичною експертизою на підставі інформації органів державної статистики про середні ціни на продукти харчування в торговельній мережі того місяця, в якому їх придбали (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Таким чином, вимоги позивача про стягнення витрат на придбання лікарських засобів, матеріалів медичного призначення, які необхідні для проведення операції та лікування в післяопераційний період, інші витрати, повязані з лікуванням у розмірі 995 грн. 19 коп. не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема довідками медичного закладу про призначене лікування та визначеним раціоном харчування. Надані позивачем чеки та товарна накладна не можуть бути належними доказами, оскільки не підтверджені вищезазначеними документами, як і не підтверджені витрати на транспортні послуги. При цьому надані позивачем товарні чеки датовані 31 липня, а також серпнем-вереснем 2014 року.

Окрім цього, суд першої інстанції не врахував, що відповідачі сплачували витрати на лікування позивача, що підтверджується товарними чеками на суму 3 769 грн. 46 коп., дата видачі яких відповідає початку лікування та проведення операції позивачу, з яких 800 грн. за проведення операції і ці обставини ОСОБА_5 не заперечуються, що відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України доказуванню не підлягають (а.с.95-98).

Також не можна погодитися з висновками суду відносно стягнення з відповідачів недоотриманої заробітної плати в сумі 8 763 грн. 09 коп., оскільки суд не зясував всіх обставин, які мають значення для вирішення цього питання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач зазначав, що недоотримана заробітна плата це збитки, які підлягають відшкодуванню відповідно до вимог пункту другого частини другої статті 22 ЦК України.

У судовому засіданні позивач та його адвокат наполягали на тому, що зазначені кошти підлягають стягненню відповідно до вимог пункту другого частини другої статті 22 ЦК України.

Упущеною вигодою за статтею 22 ЦК України вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Задовольняючи в цій частині позов та стягуючи на користь позивача кошти в розмірі 8 763 грн. 09 коп., суд зазначив, що за період непрацездатності ОСОБА_5 недоотримав заробітної плати у зазначеному розмірі.

Однак, суд не дав правової оцінки характеру правовідносин, які виникли між позивачем і відповідачем, не вказав матеріального закону, яким він керувався при вирішенні спору і стягнення суми недоотриманої заробітної плати, а виходив тільки з того, що за період непрацездатності ОСОБА_5 недоотримав заробітну плату. Розраховуючи середньомісячний дохід позивача у розмірі 2 480 грн. 12 коп., суд першої інстанції взяв до розрахунку заробіток отриманий позивачем до ДТП, тобто за червень 2014 року в розмірі 2 354 грн. 55 коп., а також заробіток отриманий ним за грудень 2014 року в розмірі 2 605 грн. 68 коп. Тобто заробіток, який він отримав після виходу на роботу з лікарняного. Разом з тим, суд не зазначив, яким нормативно-правовим актом він керувався визначаючи у такий спосіб середньомісячний дохід позивача.

Установивши ці обставини, суд не врахував, що правовідносини, які виникають унаслідок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, регулюються нормами глави 82 ЦК України.

Статтею 1166 ЦК України встановлені підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобовязань.

Особливості правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки встановлені статтею 1187 ЦК України.

Установлений судом правовий характер спірних правовідносин не свідчить про те, що позивачу були завдані збитки відповідно до пункту другого частини другої статті 22 ЦК України у виді недоотриманої заробітної плати. Судом не наведені переконливі доводи в обґрунтування рішення в частині стягнення з відповідачів на користь позивача недоотриманої заробітної плати в розмірі 8 763 грн. 09 коп.

Дослідженні докази не дають підстав визнати, що ОСОБА_5 мав би реальну можливість отримати доходи у визначеному ним розмірі і внаслідок ДТП їх не получив. У даному випадку правила пункту 2 частини 2 статті 22 ЦК України на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Із довідки філії «Птахокомплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика» № 201 від 23 лютого 2016 року слідує, що ОСОБА_5 був відсутній на роботі з причини непрацездатності у період з 21 липня до 06 листопада 2014 року. ОСОБА_5 відмовлено у призначенні допомоги з тимчасової непрацездатності на підставі пункту пятого статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням».

Відповідно до пункту пятого статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» допомога по тимчасовій непрацездатності не надається у разі тимчасової непрацездатності у звязку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного спяніння або дій, повязаних з таким спянінням.

Судом установлено, що ДТП сталася з вини водія мотоцикла ОСОБА_2, а не з вини ОСОБА_5, хоча він і перебував у стані алкогольного спяніння, а відтак позивач мав право на допомогу з тимчасової втрати непрацездатності.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України, п. п. 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) (далі - Постанова) обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Ураховуючи те, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2, то завдана позивачу моральна шкода повинна бути останнім, а у разі відсутності у нього майна його батьками.

Колегія суддів вважає, що позивачем при зверненні до суду з позовом надано докази завдання йому моральної шкоди, втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, які були завдані в результаті ДТП, а також наявність причинного звязку між протиправними діями ОСОБА_2, заподіювача шкоди та самою шкодою. При цьому колегія суддів погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі про наявність у діях ОСОБА_5 грубої необережності, про що в сукупності свідчать такі фактори: знаходження в стані алкогольного спяніння та порушення пунктів 4.1., 4.5., 4.14 Правил дорожнього руху України.

Однак зважаючи на заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 60 000 грн. та враховуючи обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про завдання позивачу діями ОСОБА_2 моральної шкоди, розмір якої визначено судом з урахуванням розумності і справедливості, а також характеру й обсягу душевних страждань позивача у звязку із ушкодженням здоровя, часу й зусиллям, які необхідні для відновлення попереднього стану, а також ступеня вини відповідача у вчиненні кримінального правопорушення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відшкодування майнової шкоди та судового збору в розмірі 975 грн. 85 коп., за вирішення вимог майнового характеру, підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення, про відмову у позові.

Рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення моральної шкоди та судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року в частині відшкодування майнової шкоди та судового збору в розмірі 975 грн. 85 коп., за вирішення вимог майнового характеру, скасувати й у цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

У решті рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

Згідно з оригіналом: