Ухвала

іменем україни

15 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Нововолинської міської ради Волинської області, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем більше як п'ять років, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 1999 році помер її батько ОСОБА_6 Після його смерті її мати ОСОБА_7, як дружина останнього, прийняла належну йому частку нерухомого майна, а саме Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Після смерті батька мати проживала сама, однак позивач зі своїм чоловіком допомагали їй та по мірі необхідності доглядали за нею, періодично забирали до себе для проживання. Частково відвідувала матір і її сестра - ОСОБА_8 Зазначила, що за адресою проживання матері, на вимогу її сестри ОСОБА_8 у 2001 році був зареєстрований син останньої - ОСОБА_4, який після закінчення навчання за вазаною адресою не проживав, а на час відкриття спадщини тривалий час перебував в Республіці Білорусь, участі в утриманні квартири він протягом життя матері позивача жодним чином не приймав. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_7, за життя заповіту не складала. Після смерті матері відкрилася спадщина у вигляді вищевказаної квартири, спадкоємцями першої черги за законом є позивач та її сестра ОСОБА_8 Позивач зазначила, що на час смерті мати постійно, починаючи з весни 2004 року, проживала разом із нею, її чоловіком та дітьми у квартирі по АДРЕСА_2, без реєстрації місця проживання і саме ця адреса як місце її смерті зазначена у лікарському свідоцтві про смерть. Також зазначила, що потреби в негайному оформленні свідоцтва про право на спадщину в неї як спадкоємця першої черги не було, а враховуючи, що це доволі витратна процедура, вона мала намір зробити це тоді, коли виникне необхідність поділу квартири. Вказує, що її сестра ОСОБА_8 є такою, що не прийняла спадщину, оскільки із заявою про прийняття спадщини у встановлений законодавством шестимісячний строк не зверталася. Вважає, що спадщину у передбаченому законом порядку вона не прийняла з поважних причин, зокрема, через те, що формулювання норм цивільного кодексу, які регулюють питання прийняття спадщини, з врахуванням скасування у 2003 році інституту прописки, змусили її вважати, що внаслідок проживання з матір'ю вона вважалась такою, що прийняла спадщину. Вказані обставини, поряд з недостатньо вичерпними консультаціями нотаріуса, адвокатів, перешкодили їй своєчасно подати заяву про прийняття спадщини, а тому просить суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що, починаючи з 1989 року він проживав однією сім'єю із своєю бабою і дідом, оскільки його батьки розірвали шлюб і мати змушена була постійно працювати. Після досягнення повноліття він продовжував проживати з бабою, у них був спільний бюджет та вони спільно вели господарство. 14 вересня 2001 року він зі згоди власника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 зареєстрував місце свого постійного проживання за вказаною адресою і доглянув бабу до смерті та здійснив її поховання. Оскільки діти спадкодавця ОСОБА_7, тобто ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_8 не претендували на спадщину, протягом десяти років після відкриття спадщини не вчиняли будь-яких дій для оформлення своїх спадкових прав, то він як спадкоємець, що фактично прийняв спадщину, звернувся до нотаріуса з заявою про її прийняття. У зв'язку з тим, що він не може підтвердити факт постійного проживання зі спадкодавцем протягом п'яти років до часу відкриття спадщини, тому просить визнати факт його проживання більш як п'ять років однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Встановлення такого факту необхідно йому для спадкування за законом у четверту чергу.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 грудня 2015 року, у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким її первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

За змістом ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч. 2 ст. 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачем у такій справі є спадкоємець, який прийняв спадщину. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому ст. 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 215 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Зокрема, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що посилання позивача на пропуск строку для прийняття спадщини з поважної причини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому відсутні підстави для визначення їй додаткового строку для подачі заяви нотаріусу про прийняття спадщини. При цьому суд урахував, що пропущений позивачем строк є тривалим (більше десяти років), крім того, відсутні будь-які докази на підтвердження поважності причин пропуску строку, в тому числі хвороби позивача, її відсутності по місцю відкриття спадщини в зв'язку з характром роботи, відрядженням, чи інших об'єктивних, непереборних причин, які б перешкоджали їй у встановлений законом строк реалізувати своє право на спадкування майна за законом. Разом із тим наведені позивачем причини пропуску строку, зокрема незнання законодавства, неправильне розуміння отриманих консультацій фахівців, впевненість у автоматичному прийнятті спадщини з огляду на смерть матері у квартирі, де вона проживає, суд обґрунтовано визнав неповажними.

Водночас, на підставі наявних у справі доказів, у тому числі пояснень свідків, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову та наявність підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_4 більш як п'ять років до часу відкриття спадщини зі спадкодавцем ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що необхідно йому для реалізації його права на спадкування за законом у порядку ст. 1264 ЦК України. При цьому суд правильно зазначив, що доказів постійного проживання ОСОБА_4 за іншою адресою в період із 1998 року стороною відповідача за зустрічним позовом усупереч вимогам ст. 60 ЦПК України суду не надано, як і не спростовано належними доказами доводів ОСОБА_4 на підтвердження зустрічних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи, зокрема про неправильне застосування судами ст. ст. 1268, 1269, 1272 ЦК України, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

І.К.Парінова