Справа № 159/3068/16-ц
Провадження № 2/159/1161/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді Восковської О.А.

з участю секретаря Панечко К.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна від добросовісного набувача, скасування реєстрації права власності на квартиру, зобов»язання звільнити квартиру, з участю третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в Ковельський міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна від добросовісного набувача, з участю третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5. У ході судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та прохає суд також скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на квартиру та зобов»язати ОСОБА_3 звільнити спірну квартиру.

Позовні вимоги мотивовані тим, що батьки позивача за життя придбали квартиру АДРЕСА_1, в якій були зареєстрованими також сам позивач, його малолітній син ОСОБА_6, 1989 р.н. та рідний брат позивача ОСОБА_4, хоча позивач з сином, а також його брат проживали окремо від батьків, оскільки кожен з них мав власну сім»ю. Після смерті батька, а потім і матері у 2003 році, позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, маючи намір успадкувати, у тому числі, вище згадану квартиру, однак, не зміг вступити в права спадкоємця по тій причині, що його брат - третя особа у справі - ОСОБА_4, - неправомірно заволодів квартирою, переоформивши на себе право власності на згадане помешкання та, в подальшому, 08.07.2003 року продав вказану квартиру ОСОБА_5, яка, в свою чергу, продала згадану квартиру 06.08.2003 року ОСОБА_3, який на даний час і залишається власником квартири. Вказує, що починаючи з 2003 року і по 2013 рік правоохоронними органами проводились перевірки правомірності набуття у власність ОСОБА_4 спірної квартири і ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 23.08.2013 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.4 ст.358 КК України, а саме - у тому, що останній шахрайським способом, шляхом використання завідомо підробленого документа, заволодів квартирою батьків з метою усунення позивача від спадкування, після чого продав квартиру третій особі. Цією ж ухвалою суду від 23.08.2013 року ОСОБА_4 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв»язку з закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження. Із урахуванням наведеного, вважає, що саме ухвалою суду від 23.08.2013 року у кримінальному провадженні було встановлено ту обставину, що рідний брат позивача - ОСОБА_4 - неправомірно набув у власність спірну квартиру та в подальшому здійснив неправомірне її відчудження третій особі, чим позбавив позивача права на спадкування. Вважає, що своїми діями він успадкував спірну квартиру шляхом подачі до нотаріальної контори у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини після смерті батьків, а, відтак, набув у власність таку квартиру в порядку спадкування і є її фактичним власником. Із урахуванням наведеного прохає визнати недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири від 06.08.2003 року з наведених вище підстав та зобов»язати відповідача передати позивачу спірне житлове приміщення, як таке, що було набуте ОСОБА_3, як добросовісним набувачем у ОСОБА_5, а також прохає скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на спірну квартиру і зобов»язати ОСОБА_3 звільнити згадану квартиру.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги з підстав, що викладені у позовній заяві та пояснив суду наступне. Правомірність набуття ОСОБА_4 (третьою особою у справі) права власності на спірну квартиру він неодноразово оспорював до суду в цивільному порядку, однак, судовими рішеннями йому було відмовлено у задоволенні заявлених вимог або такі його вимоги залишались без розгляду. Крім того, він неодноразово звертався до правоохоронних органів з заявами щодо протиправності дій свого брата ОСОБА_4 в частині підробки протоколу зборів ЖБК та щодо законності рішень виконкому Ковельської міської ради про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_4, однак, лише ухвалою суду від 23.08.2013 року в кримінальному провадженні було встановлено факт наявності складу злочину в діях ОСОБА_4 Вважає, що ним не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки про наявність та зміст оспорюваного правочину йому стало відомо лише в ході ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Також уважає, що строк позовної давності слід обраховувати з дня набрання рішенням у кримінальному провадженні законної сили і що такий строк ним не пропущений. Просить задовольнити позов.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та прохає задовольнити такий позов.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з»явився, хоча, відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, вважається таким, що завчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, - що підтверджено рекомендованим повідомленням Укрпошти (а.с.79). Крім того, 11.11.2016 року відповідачем ОСОБА_3 було подано до суду письмову заяву в електронному режимі, в якій він прохає проводити судовий розгляд справи у його відсутності та прохає відмовити у задоволенні позову, зокрема, по причині пропуску строків позовної давності (а.с.59). Із урахуванням наведеного, а також положень ч.5 ст.74 ЦПК України, судовий розгляд справи проводиться у відсутності відповідача.

Треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, кожен, зокрема, також не з»явились в судове засіданні та не повідомили суду про причини своєї неявки, хоча, відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, також уважаються такими, що завчасно та належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду справи (а.с.77,78). Із урахуванням наведеного, судовий розгляд проводиться у відсутності третіх осіб.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази у справі, відмовляє у задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як установлено рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07.03.2008 року (яке набрало законної сили) у цивільній справі №2-14/08 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ковельської міської ради, державного нотаріуса Луцик Н.А., житлово-будівельного кооперативу «Весна», третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання недійсними протоколу загальних зборів кооперативу «Весна», рішень виконкому Ковельської міської ради, заповітів нотаріуса, доведеним та встановленим є факт недостовірності протоколу загальних зборів членів ЖБК «Весна» від 25.11.1991 року, за яким ОСОБА_4 переоформив на себе, як на члена кооперативу, спірну квартиру, замість вибулого члена кооперативу - свого батька ОСОБА_9, - та встановлено невідповідність закону рішення виконкому Ковельської міської ради від 28.11.1991 року №384 п.4, яким було затверджено вище згаданий протокол і передано квартиру ОСОБА_4, та рішення виконкому Ковельської міської ради від 17.12.1998 року №288 п.36, яким спірна квартира була передана вже у власність ОСОБА_4 (а.с.95-96). Цим же судовим рішенням встановлено, що позивачу було відомо про вказані обставини - перехід у власність ОСОБА_4 спірної квартири шляхом використання ним підробленого документу - протоколу зборів ЖБК «Весна» - та неправомірність рішень виконкому про передачу у власність згаданої квартири ОСОБА_4, - і встановлено, що про таке порушення своїх прав ОСОБА_1 знав ще з 2003 року, неодноразово звертався до суду з заявами про відновлення таких своїх прав щодо згаданого нерухомого майна, однак, усі його заяви раніше залишались без розгляду, у тому числі, у зв»язку з неявкою до суду самого позивача. Цим же судовим рішенням було встановлено, що позивачем ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності та, з урахуванням положень ст.267 ЦК України, відмовлено у задоволенні вище згаданого позову.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсним правочину - договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.08.2003 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, позивач ОСОБА_1 покликається на ту обставину, що про неправомірність набуття його рідним братом ОСОБА_4 у власність спірної квартири було встановлено лише ухвалою суду від 23.08.2013 року у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст.190, ч.4 ст.358 КК України.

Однак, як зазначено вище, про передачу у власність ОСОБА_4 спірного помешкання з порушенням норм закону було встановлено ще судовим рішенням від 07.03.2008 року у цивільній справі №2-14/08, яким також було встановлено, що за захистом свої порушених прав, про яке позивач дізнався ще у 2003 році, останній неодноразово звертався до правоохоронних органів та суду.

Як убачається із змісту ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23.08.2013 року у справі №159/4695/13-к (яка набрала законної сили), судом встановлено про те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст.190, ч.4 ст.358 КК України - заволодінні чужим майном шляхом обману та використання завідомо підробленого документу. При цьому, згідно мотивувальної частини ухвали суду доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому діянь не була предметом дослідження судом (окрім визнання вини самим обвинуваченим) та в резолютивній частині вище згаданої ухвали суду ОСОБА_4 не було визнано винним у вчиненні вище перелічених кримінальних правопорушень (злочинів), - на що покликається позивач у позовній заяві, - та було звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв»язку із закінченням строків давності притягнення особи до такої кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження №0000344.

Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Із урахуванням наведеної норми Закону, вище згадана ухвала суду від 23.08.2013 року у кримінальній справі №159/4695/13-к, на яку покликається позивач, як на одну з підстав для задоволення заявлених ним позовних вимог, не є обов»язковою для суду у даній цивільній справі та не встановлює наявність чи відсутність цивільно-правових наслідків дій ОСОБА_4 (зокрема, в частині правомірності відчудження ним вище згаданої квартири на підставі договору купівлі-продажу, який не оспорювався позивачем у межах даної цивільної справи), стосовно якого (ОСОБА_4) судом не було ухвалено вирок у кримінальній справі.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Для договору купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема, житлового будинку(квартири), статтею 657 ЦК України передбачено обов»язкову письмову форму, нотаріальне посвідчення такого правочину та державна реєстрація.

Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо ж недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.3 та ч.5 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як убачається з оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири від 06.08.2003 року, укладеного між ОСОБА_5 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем), вимоги ст.ст.655,657 ЦК України при укладенні такого договору сторонами були дотримані (а.с.6).

Заявляючи вимогу про визнання оспорюваного правочину недійсним, позивачем не врахувано тієї обставини, що 08.07.2003 року це ж житлове приміщення (квартира) було відчуджено ОСОБА_4 (продавцем) на користь ОСОБА_5 (покупця) - на підставі іншого договору купівлі-продажу від 08.07.2003 року, реєстраційний номер 3205 (а.с.5). При цьому, правомірність таких дій ОСОБА_4 по відчудженню даного житла, як і самого договору купівлі-продажу від 08.07.2003 року, позивачем ОСОБА_1 не оспорюється і такий правочин не є предметом спору, тоді, як відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених позовних вимог. Судом також установлено, що такий договір купівлі-продажу квартири від 08.07.2003 року не було визнано недійсним у судовому порядку в межах іншого цивільно-правового спору. Крім того, як убачається з вище згаданого рішення Ковельського міськрайонного суду від 07.03.2008 року у справі №2-14/08, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними протоколу загальних зборів кооперативу «Весна», рішень виконкому Ковельської міської ради, заповітів нотаріуса, було відмовлено, тоді як саме вище перелічені протокол і рішення виконкому, заповіти були підставою для набуття у власність ОСОБА_4 спірної квартири, що, в подальшому, стало підставою для відчудження ОСОБА_4 (як власником житла) згаданої квартири на користь ОСОБА_5 шляхом укладення договору купівлі-продажу від 08.07.2003 року, а також наступного відчудження спірної квартири ОСОБА_5 (як власником) на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06.08.2003 року.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи із змісту вказаної норми Закону та встановлених вище обставин справи, суд приходить до висновку, що оскільки право власності на спірну квартиру було набуте ОСОБА_4 на підставі протоколу зборів ЖБК від 25.11.91 р., рішень виконкому Ковельської міської ради №334 від 28.11.91 р. та №288 від 17.12.98 р., заповітів №2-758 від 27.11.91р. та №2-774 від 28.11.91 р., які не були визнані недійсними або ж скасовані в судовому порядку, а також виходячи з того, що в подальшому ОСОБА_4 08.07.2003 року було відчуджено на користь ОСОБА_5 спірну квартиру на підставі правочину, який також не було визнано недійсним, таке право власності вважається набутим ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу житла від 06.08.2003 року правомірно і підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним відсутні.

Доказів, які б спростовували наведені вище письмові докази суду не надано.

Крім того, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 цієї ж норми Закону, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як установлено судом вище, правомірність набуття ОСОБА_4 у власність спірної квартири неодноразово оспорювалась позивачем у судовому порядку. Крім того, згідно вище згаданого рішення Ковельського міськрайонного суду від 07.03.2008 року у справі №2-14/08(а.с.95-96), у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними протоколу загальних зборів кооперативу «Весна», рішень виконкому Ковельської міської ради, заповітів нотаріуса, уже було відмовлено у зв»язку з пропуском строку позовної давності. Як убачається з ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22.08.2005 року ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири (а.с.102), що також підтверджує той факт, що про існування оспорюваного договору купівлі-продажу квартири позивачу було відомо ще у 2005 році. Покликання сторони позивача на ту обставину, що станом на 2005 рік він не мав можливості ознайомитись із змістом оспорюваного правочину не є підставою для поновлення пропущеного строку позовної давності, оскільки за змістом ст.ст.27,137 ЦПК України, позивач, як сторона у справі, має право заявляти клопотання, у тому числі, про витребування доказів, в отриманні яких є складнощі і у реалізації такого свого права ОСОБА_1 не був обмежений.

Згідно письмової заяви відповідача, останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за спливом позовної давності.

Підстави для поновлення строку позовної давності, зокрема, постановлення судом 23.08.2013 року ухвали в кримінальному провадженні №0000344 про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.190, ч.4 ст.358 КК України у зв»язку із закінченням строків давності притягнення до такої кримінальної відповідальності, - на що покликався у своєму позові ОСОБА_1 - відсутні, оскільки, як вже встановлено судом вище, про вказані у позовній заяві обставини, зазначені, як підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним, позивачу було відомо ще з 2003 року, як і було відомо про існування самого оспорюваного договору купівлі-продажу квартири вже станом на 2005 рік.

Як зазначено судом вище, відповідно до ст.60 ЦПК України, обов»язок доказування в цивільній справі покладається на сторони.

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог, які могли б бути підставою для визнання оспорюваного ним договору купівлі-продажу квартири недійсним, із урахуванням чого у задоволенні таких вимог позивача суд відмовляє за їх безпідставністю. Застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст.216 ЦК України, - зобов»язання відповідача повернути позивачу спірну квартиру, скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на згадану квартиру та зобов»язання ОСОБА_3 звільнити таку квартиру, - про що ОСОБА_1 прохає у позовній заяві, - допускається лише у разі недійсності правочину. Враховуючи те, що оспорюваний правочин не визнано недійсним у судовому порядку, а недійсність такого правочину прямо не передбачена законом, то, відповідно, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов»язання ОСОБА_3 повернути позивачу спірну квартиру, скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на згадану квартиру та зобов»язання ОСОБА_3 звільнити таку квартиру, суд також відмовляє за безпідставність такої вимоги.

Крім того, як було установлено судом вище, ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом і підстави для поновлення такого строку відсутні, тоді як сторона відповідача заявила про застосування строків позовної давності, із урахуванням чого суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 також і за спливом позовної давності.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у даній справі, залишаються за останнім.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5-11,15,60,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 203,215,328, ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна від добросовісного набувача, скасування реєстрації права власності на квартиру, зобов»язання звільнити квартиру, з участю третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми під час проголошення рішення суду, - в цей же строк з дня отримання ними копії рішення суду.

ГоловуючаО. А. Восковська