Головуючий суду 1 інстанції - Карягіна В.А.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 408/1810/16-ц
Провадження № 22ц/782/672/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Яреська А.В.

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 27 липня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня», 3-ї особи - Біловодська районна рада Луганської області, Біловодська районна державна адміністрація про стягнення компенсації, індексації, компенсації за час затримки виплати, відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн., внесення записів до трудової книжки,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, який згодом уточнювала та доповнювала, в обгрунтування якого посилалася на порушення відповідачем законодавство про працю та оплату праці під час її незаконних звільнень, наступних поновлень на роботі та несвоєчасного проведення з нею остаточного розрахунку, тому з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь: компенсацію як втрату частини доходу при затримці виплати за період січень - червень 2014 року в сумі 59777,72 грн., індексацію грошових сум за період січень-червень 2014 р. у розмірі 953,71 грн. та в подальшому зобов'язати відповідача перерахувати суму індексації на момент прийняття рішення суду по даному позову; компенсацію за час затримки виплати в період з січня 2014 р. по травень 2016 р. у розмірі 60976,67 грн., в подальшому провести перерахунок залежно від дати прийняття рішення судом; зобов'язати відповідача провести нарахування 3% річних за ставками НБУ на нараховану суму за рішенням суду та відшкодувати моральну шкоду у сумі 10000 грн. і провести належні записи у трудовій книжці згідно рішення судів.

В суді першої інстанції позивач підтримала свої позовні вимоги та збільшила суми з урахуванням періоду до винесення рішення судом.

Відповідач позов не визнав з посиланням на те, що нарахування сум індексації та компенсації на доходи, виплачені за рішенням суду, діючим законодавством не передбачено, крім того, вказані виплати носять разовий характер і не є заробітною платою, статтями 116, 117 КЗпП України не передбачено виплати компенсації за час затримки виплати компенсації та індексації у розмірі середнього заробітку; моральна шкода позивачем не доведена; крім того, має місце сплив позовної давності.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 27 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що сторони з серпня 1986 року перебувають у трудових правовідносинах, 08.10.2012 року наказом №116 по Комунальному закладу «Біловодська центральна районна лікарня» лікар акушер-гінеколог ОСОБА_2 була звільнена з роботи за ст. 40 п. 3 КЗпП України. Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 15 квітня 2013 року звільнення ОСОБА_2 було визнано правомірним, в задоволенні позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

На підставі рішення Апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року, яким скасовано рішення Біловодського районного суду від 15.04.2013 року та ухвалено нове про задоволення вимог позивача (а.с. 32), та додаткового рішення від 19.11.2013 року про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.01.2012 року по 29.10.2013 року в сумі 45185,24 грн. (а.с. 33), Наказом по Комунальному закладу «Біловодська центральна районна лікарня» №128 від 30.10.2013 року позивачка була поновлена на роботі на посаді лікаря акушера-гінеколога та 15.11.2013 року на рахунок позивача відповідачем перераховано 22908,33 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

16.12.2013 року заява Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про перегляд рішення Апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами задоволена, скасовано рішення апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року та додаткове рішення від 19.11.2013 року, а рішення Біловодського районного суду Луганської області від 15.04.2013 року залишено без змін.

На виконання вищевказаної ухвали суду від 16.12.2013 року Наказом №18 від 10.01.2014 року позивача звільнено на підставі ст. 40 ч. КЗпП України з 10.01.2014 року та наказано головному бухгалтеру провести повний розрахунок згідно діючого законодавства.

Вказане звільнення мало місце в період тимчасової непрацездатності ОСОБА_2, тому рішенням Біловодського райсуду Луганської області від 13.05.2014 року позовні вимоги позивача щодо дати та підстав звільнення задоволено частково, і на підставі вказаного рішення відповідачем видано Наказ №30 від 27.01.2014 року, яким внесені зміни до Наказу №18 від 10.01.2014 року і змінено дату звільнення ОСОБА_2 з 10.01.2014 року на 16.01.2014 року.

19.03.2014 року ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвала апеляційного суду Луганської області від 16.12.2013 року скасована, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 12.05.2014 року у задоволенні заяви комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про перегляд рішення апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року та додаткового рішення апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року суду у зв'язку з нововиявленими обставинами відмовлено.

Оскільки, таким чином, є чинним рішення апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року та додаткове рішення апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013 року про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на їх виконання Наказом відповідача №76 від 20.06.2014 року ОСОБА_2 поновлено на посаді лікаря акушера-гінеколога поліклініки з 17.01.2014 року (а.с. 25), і 29.07.2014 року відбулася виплата другої частини суми, визначеної додатковим рішенням апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року, в розмірі 22776,91 грн.

Отже, відповідачем були здійснені всі належні позивачу платежі за рішенням суду 29.07.2014 року.

Крім того, відповідачем у добровільному порядку на користь позивачки згідно Наказу №76 від 20 червня 2014 року 22 червня 2014 року було сплачено середній заробіток в сумі 9913,05 грн. за час вимушеного прогулу за період з 17.01.2014 року по 22.06.2014 року та у січні 2014 р. - 389,79 грн. і у лютому 2014 р. - 1039,93 грн.

Вказані обставини ніким не оспорюються.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що оскільки нараховані і виплачені відповідачем позивачу суми обчислені із середньої заробітної плати, носять разовий характер, то на них не розповсюджується дія Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078, і крім того, за один і той самий період виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу була проведена двічі - як добровільно, так і згідно рішення суду; як не підлягає нарахуванню і компенсація втрати частини заробітної плати, оскільки визначена за рішенням суду сума із середньої заробітної плати не є тотожною з нарахованою, але не виплаченою заробітною платою; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з підстав ненарахування позивачу індексації та компенсації на середній заробіток, виплачений відповідачем за період з січня 2014 року по червень 2014 р., не передбачена діючим законодавством, оскільки не є порушенням вимог ст. 116 КЗпП України; ненарахування та невиплата вказаних сум індексації та компенсації також не підпадає під відповідальність за ст. 625 ЦК України. Оскільки позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від основного позову, то вони також не підлягають задоволенню.

Такі висновки суду грунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Як свідчать матеріали справи, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу нарахування індексації та компенсації, компенсації у розмірі середнього заробітку на весь час затримки виплати індексації та компенсації, 3% річних НБУ на суми, нараховані ОСОБА_2 з січня по червень 2014 р., а саме - за січень та лютий 2014 р. у сумі 389,79 грн. та 1039,93 грн. відповідно, і на нарахований відповідачем у липні 2014 року у добровільному порядку середній заробіток за час вимушеного прогулу з січня по червень 2014 року у сумі 9913,05 грн. (а.с. 8).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року), згідно з нормами ст.ст. 1, 2 якого індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 %. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

На підставі ч. 5 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку з індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 06 березня 2003 року (дати опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що оскільки самостійне нарахування та виплата позивачу її середнього заробітку в сумі 9913,05 грн. за час вимушеного прогулу за період з січня по червень 2014 року носить разовий характер як виплата, яка обчислюється із середнього заробітку, то вона не відноситься до об'єктів індексації, визначених у пункті 2 Постанови КМУ від 17 липня 2003 року №1078, а доводи апеляційної скарги цей висновок не спростовують.

При цьому не має значення, добровільно чи за рішенням суду сплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки визначальним в даному випадку є характер виплаченої суми, яка є разовою, не є оплатою праці, а носить компенсаційний характер.

Крім того, судом також вірно встановлено, що середній заробіток ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу за період з 16 січня 2014 року по 20 червня 2014 року було нараховано та виплачено відповідачем двічі: як у добровільному порядку у липні 2014 року, так і на виконання рішення Міловського районного суду Луганської області від 01 липня 2015 року, зміненого рішенням апеляційного суду Луганської області від 30.09.2015 року (а.с. 184-188).

Законом України «Про оплату праці», Положенням «Про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. №1427, передбачено проведення компенсації втрати частини заробітної плати підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей період індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

При цьому, під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Тому колегія суддів судової палати не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд неправильно не застосував Закони України "Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, оскільки вони до спірних правовідносин не можуть бути застосовані з огляду на відсутність умови компенсації втрати частини доходів, а саме - наявність нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, тому не настає відповідальність за вказаними нормами законодавства і висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам закону.

Незгода позивача із застосуванням до спірних правовідносин наведеної Постанови КМУ від 20.12.1997 р. №1427 не заслуговує на увагу і не спростовує правильних висновків суду, оскільки порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати регулюється саме наведеним підзаконним нормативно-правовим актом.

Як не може бути взятий до уваги і довід апеляційної скарги про те, що залучення до участі у справі за ініціативою відповідача третіх осіб - Біловодської районної ради та Біловодської районної державної адміністрації - свідчить про обгрунтованість позову, оскільки заклад відповідача є комунальним і фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду про відмову їй у задоволенні позову про стягнення на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України компенсації як середнього заробітку за затримку виплати індексації і компенсації і за затримку з нею розрахунку по виплачених у січні 2014 р. 140,58 грн. та виплачених у лютому 2014 р. 957,61 грн., оскільки до спірних правовідносин вказані норми не підлягають застосуванню. До того ж, вказані виплати у січні та лютому 2014 р. не є заробітною платою, а є оплатою лікарняних, яка проведена відповідачем позивачу своєчасно (а.с. 182).

Як не заслуговує на увагу і довід апеляційної скарги про незгоду з відмовою у задоволенні позову про нарахування 3% річних за ставками НБУ, і, як пояснила позивачка в суді апеляційної інстанції, вказане нарахування вона просить зробити, оскільки чула, що в разі порушення строків виконання грошових зобов'язань, їх слід нарахувати.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання.

При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства, та обґрунтовано вважав позов в цій частині необгрунтованим.

Оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від основних позовних вимог про стягнення індексації, компенсації та компенсації у вигляді середнього заробітку за затримку розрахунку, то також правильний і висновок суду про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Отже, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: