АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Усика Г.І.

при секретарі - Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було застосовано норми національного та міжнародного права, які підлягали застосуванню, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Суд не прийняв до уваги положення статті 33 Конституції України та статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, за змістом яких гарантується право свободи пересування і вибору місця проживання, а також право кожної людини залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2011 року задоволено подання державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Меленчука В.І. та тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання ним своїх зобов'язань по наказу №3/23, виданому 19 квітня 2010 року Господарським судом Львівської області про звернення стягнення з ПП «Маестро Львів» на користь ТзОВ «Гранд Терра» 106701,90 грн. Обов'язок виконання вказаної ухвали суду покладено на Державну прикордонну службу України.

Як вбачається з листа Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві від 22.12.2015 року, у виконавчому провадженні з виконання наказу господарського суду Львівської області №3/23 від 19.04.2010 року про стягнення з ПП «Маестро Львів» на користь ТОВ «Гранд Терра» боргу, державним виконавцем винесено постанову від 04.12.2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертаючись до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, ОСОБА_3 посилався на те, що виконавче провадження по виконанню наказу №3/23 04 грудня 2015 року закрите постановою державного виконавця на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», позивач наразі не є ні власником, ні керівником боржника ПП «Маестро Львів», а тому відсутні правові підстави для збереження встановленого йому обмеження у праві виїзду за межі України.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення тимчасового обмеження особі у праві виїзду за межі України законодавством покладено на суд, разом з тим, припинення обмеження виїзду у зв'язку з виконанням обов'язку за рішенням, що перебувало на виконанні, покладено на державного виконавця, що свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту свого права, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

Так, порядок встановлення фізичній особі тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України визначений в статті 377 -1 ЦПК України, яка знаходиться в розділі У1 ЦПК України- процесуальні питання, пов»язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів ( посадових осіб)..

Дана стаття передбачає, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. За результатами розгляду подання судом постановлюється ухвала.

Порядку скасування встановленого фізичній особі обмеження в праві виїзду за межі України дана стаття не містить.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, визначені в Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.

Пункт 12.4 даної Інструкції встановлює, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України стосовно особи знімається у разі винесення державним виконавцем постанови про: повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), на підставі частини першої статті 48 Закону; закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-6, 8-9, 11-14 частини першої статті 49 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі належного виконання особою зобов'язань щодо сплати періодичних платежів.

Постанова затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і протягом трьох робочих днів надсилається до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

Будь-якого іншого порядку скасування встановленого на підставі судового рішення тимчасового обмеження фізичній особі в праві виїзду за межі України чинне законодавство не передбачає.

Відповідно до вимог ч.8 ст. 8 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого-суд виходить із загальних засад законодавства.

Враховуючи, що питання про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України вирішувалось в порядку, передбаченому ст.. 377-1 ЦПК України, то і питання скасування такого обмеження судом повинно вирішуватись за аналогією закону в такому є порядку, а не в порядку позовного провадження, так як спір про право в даному випадку між сторонами відсутній.

Доводи скарги про те, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин положення статті 33 Конституції України та статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, за змістом яких гарантується право особи на вільне пересування, колегія суддів не приймає до уваги з наступних підстав.

Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно пункту 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року, кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Таким чином, як Конституцією України, так і Міжнародним пактом про громадянські та політичні права передбачено, що особа може бути обмежена в можливості залишити територію своєї держави, у випадках, що встановлені законом.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 обмежений у праві виїзду за межі України у відповідності до положень закону, а саме ст. 377 - 1 ЦПК України, на підставі судового рішення, яке не скасоване та є чинним.

А тому доводи скарги щодо того, що суд першої інстанції, відмовивши в задоволенні позову, проігнорував положення Конституції України та Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: