АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Васильєва Н.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Шахової О.В.,

за участю секретаря Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення основного боргу, 3 % річних та інфляційних збитків,

В С Т А Н О В И Л А

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 169 000,00 грн., 3% річних в розмірі 137 685,57 грн., 1 121 375,60 грн. інфляційних втрат та вирішити питання судового збору.

В мотивування вимог посилався на те, що 23 листопада 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачеві грошові кошти в сумі 1 574 501,12 гривень, а позичальник зобов'язався повернути вказані грошові кошти у наступний строк: до 23 травня 2012 року - суму 546 797,84 гривень; до 24 травня 2012 року 1 027 703,28 гривень.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань, 23 листопада 2011 року було укладено іпотечний договір, що містив застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачав право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

12 травня 2015 року у зв'язку з неповерненням суми боргу за договором позики позивачем був укладений договір купівлі-продажу предмету іпотеки за ціною 1 099 532,00 гривень. Отже, основний борг відповідача перед позивачем становить 169 000,00 гривень. На адресу відповідача позивачем неодноразово направлялись вимоги про повернення боргу, і відповідач письмово визнав суму боргу та зобов'язався повернути борг.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує, що положення Закону України «Про іпотеку» слід тлумачити не формально, ґрунтуючись виключно на змісті юридичного тексту ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а в системному аналізі з положеннями Цивільного кодексу України, в тому числі про виконання зобов'язань.

Зазначив, що Вищий спеціалізований суд України в своїй ухвалі від 18.11.2015 р. у справі №б-21742ск15 дійшов висновку, що у випадку нестачі вартості предмета іпотеки для задоволення всіх вимог іпотекодержателя після позасудового врегулювання за одним із договорів іпотеки, кредитор має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника.

Крім того, навіть якщо припустити, що за ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» недійсними стають вимоги щодо стягнення залишку боргу, то інфляційні збитки апелянта та 3% річних нараховані до дати продажу предмету іпотеки в будь-якому разі є дійсними та підлягають стягненню, оскільки вони не є наступними вимогами в розумінні ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку». Тобто, суд першої інстанції не мав жодних підстав для відмови у стягненні з відповідача суми інфляційних збитків апелянта та 3% річних, нарахованих до дати продажу апелянтом предмету іпотеки,

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 22 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який посвідчено нотаріально 23 листопада 2011 року , зареєстрований в реєстрі номер 3236 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., у відповідності до якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 1 575 501,12 гривень, що на момент укладення вказаного договору за комерційним курсом продажу доларів США є еквівалентом 194 864 доларам США, а позичальник, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем/ згідно умов цього договору готівкою в наступний строк: 546 797,84 гривень, що є еквівалентом 67 673 доларам США - в строк до 23 травня 2012 року включно; 1 027 703,28 гривень, що є еквівалентом 127 191 доларам США в строк до 24 травня 2012 року.

Повернення позики повинно бути здійснено в місті Запоріжжі. У відповідності до п.6 договору якщо позичальник не поверне позикодавцеві суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Згідно п.7 вказаного договору у разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцеві позику згідно визначеного у договору строку, позикодавець буде вправі пред'явити цей договір до суду у порядку і строки, передбачені чинним законодавством України.

Пунктом 8 договору за домовленістю сторін забезпечення своєчасного повернення позики є майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір укладено за згодою дружини позивача ОСОБА_6.

23 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір , предметом іпотеки є квартира загальною площею 60,30 кв.м., житловою площею 42,10 кв.метрів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Дублікату договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. 08 листопада 2000 року за реєстровим номером 4385, дублікат виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко А.П. 18 грудня 2000 року за реєстровим номером 4923.

Іпотекою за цим договором забезпечується виконання всіх зобов'язань ОСОБА_3. Предметом цього договору є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку вказаного нерухомого майна для забезпечення виконання зобов'язань у повному обсязі, що виникли у ОСОБА_3 на підставі договору позики, укладеного між ОСОБА_3 та іпотекодержателем,посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. 23 листопада 2011 року за реєстровим номером 3236 та будь-якими додатковими договорами до нього на суму 1 574 501,12 гривень, що є еквівалентом 194 864,00 доларам США.

Таким чином, залишився борг за договором іпотеки в сумі 169 000,00 гривень.

Відповідач не повернув суму боргу у строк, визначений договором позики.

12 травня 2015 року позивачем від свого імені було укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки за ціною 1 099 532,00 грн.(а.с.32).

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Частиною 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Положеннями статті 36 Закону України «Про іпотеку» врегульовано питання щодо позасудового вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

ОСОБА_1 скористався своїм правом, звернувши стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Частиною 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

За матеріалами справи ОСОБА_1 скористався своїм правом позасудового звернення стягнення на нерухоме майно, у порядку, визначеному умовами іпотечного договору,укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та Законом України «Про іпотеку».

Таким чином, вимоги позивача про стягнення частини заборгованості, що не була погашена за рахунок продажу предмета іпотеки - є недійсними.

Колегія суддів також погоджується з тим, що оскільки у відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» будь-які вимоги позивача щодо повернення грошових коштів за договором позики є недійсними, то відповідно і до додаткової вимоги також є безпідставними.

Твердження апелянта про те, що згідно практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у випадку нестачі вартості предмета іпотеки для задоволення всіх вимог іпотекодержателя після позасудового врегулювання за одним із договорів іпотеки, кредитор має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника, в тому числі й із такого, яке є предметом іншого договору іпотеки, є безпідставними, оскільки вказана позиція не може бути застосована до даних правовідносин з огляду на те, що у справі, яка переглядається було укладено лише один договір іпотеки.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді