АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1206/16 Головуючий 1 інстанції: Малюкін Ю.П.
Справа № 616/511/15 ц Доповідач: Івах А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Каплоух Н.Б

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_2

У вказаному будинку проживав та був зареєстрований її чоловік - ОСОБА_1.

03 листопада 2013 року ОСОБА_1 добровільно зібрав речі та виїхав із вказаного будинку.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30 січня 2014 року шлюб між ними розірвано.

На сьогоднішній день відповідач проживає разом із новою сім'єю, однак продовжує бути зареєстрованим у вказаному житловому будинку.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Зобов'язано Управління державної міграційної служби України в Харківській області в особі Великобурлуцького РС ГУДМСУ в Харківській області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядом справи достеменно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 січня 2002 року по 30 січня 2014 року.

В період шлюбу був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_2

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 добровільно зібрав речі та виїхав із вказаного будинку.

02 вересня 2014 року ОСОБА_2. зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на «ОСОБА_2».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 не проживає за вказаною адресою більше ніж 6 місяців, без поважних причин, тому є таким, що втратив право користування спірним житлом.

З висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірному житловому будинку, судова колегія погоджується у повному обсязі, він ґрунтується на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Наявні матеріали справи свідчать, що у квітні 2014 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на частину будинку, його поділу та встановлення порядку користування.

В уточненій позовній заяві вказував на те, що фактично мешкає у АДРЕСА_1 та зацікавлений в отриманні грошової компенсації за належну йому ? частину будинку відповідно до експертної оцінки реальної його вартості (а.с.102).

06 серпня 2014 року ОСОБА_2, подаючи заперечення проти позову ОСОБА_1 подано до суду розписку останнього від 03 листопада 2013 року про повне відшкодування йому сумісно нажитого майна (а.с.58).

Тоді ж, 06 серпня 2014 року ОСОБА_1 відмовився від позову, вказавши, що наслідки вказаної дії йому відомі (а.с. 108).

У зв'язку з вказаними обставинами ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 27 серпня 2014 року відмова ОСОБА_1 від позову про визнання права власності на частину будинку судом прийнята, провадження у справі закрито (а.с.109).

Суд керувався вимогами закону, а саме: згідно ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ним зберігається житло впродовж 6 місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності її понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

За положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вирішуючи питання щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, суд першої інстанції у сукупності з іншими доказами прийняв до уваги пояснення самого ОСОБА_1 який підтвердив факт добровільного залишення будинку.

Посилання ОСОБА_1 в ході апеляційного розгляду справи на той факт, що усі дії, які мали місце в серпні 2014 року він вчиняв у стані, коли не міг розуміти та керувати своїми діями за станом здоров'я, судова колегія оцінює критично, оскільки обставини на які посилається останній, не підтвердженні належними та допустимими, у розумінні вимог ст. ст. 57-59, 64 ЦПК України, документами.

Главою п'ятою «Докази» цивільного процесуального кодексу України передбачається, що доказами є доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін,третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судова колегія вважає, що з урахуванням конкретних обставин справи, суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, у цій частині позову вирішив справу згідно із законом, ухвалив рішення таке, що відповідає вимогам ст.. ст.. 213, 214 ЦПК України.

На виконання вимог ч. 3 ст. 215 ЦПК України суд привів мотиви, з яких вважав встановленою наявність фактів, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, надав належну оцінку письмовим доказам.

Разом з тим, судова колегія скасовує рішення суду у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку і відмовляє позивачу у позові у частині зобов'язання Управління державної міграційної служби України в Харківській області в особі Великобурлуцького РС ГУДМСУ в Харківській області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

При цьому рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і зазначення про це у рішенні суду є зайвим.

Відповідно до ст. ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Крім того, відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, проте рішення суду першої інстанції підлягає зміні, в частині зобов'язання Управління державної міграційної служби України в Харківській області в особі Великобурлуцького РС ГУДМСУ в Харківській області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення в цій частині, яким у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 324 ЦПК України, судова колегія,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року змінити, скасувати його в частині зобов'язання Управління державної міграційної служби України в Харківській області в особі Великобурлуцького РС ГУДМСУ в Харківській області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_1.

У позові в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя -

Судді -