Справа № 0907/2-4638/11
Провадження № 22-ц/779/708/2016
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

за участю: апелянта ОСОБА_2 та її і ОСОБА_3

представника - ОСОБА_4

апелянта ОСОБА_5 та його і ОСОБА_8 представника - ОСОБА_6

представника третіх осіб - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання прав користування приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_9 про визнання права на житло, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В лютому 2011 року представник виконкому Івано-Франківської міської ради подав позов, в якому просив виселити без надання іншого житлового приміщення з житлових приміщень НОМЕР_2 площею 19,7 кв.м., НОМЕР_2-3 площею 20,07 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зазначивши, що вказані особи проживають в кімнаті гуртожитку без законних підстав. Відповідачі не отримували ордер та самовільно вселились у квартиру, а тому відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР підлягають виселенню.

В квітні 2011 року ОСОБА_8 звернулась в суд з позовом про зобов'язання ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні кімнатою НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1 та зобов'язання виконкому Івано-Франківської міської ради вселити позивача та членів її сім'ї у вказане житлове приміщення. Позовні вимоги мотивувала тим, що її сім'я, яка складається з 7 чоловік зареєстрована з 1998 року в кімнаті НОМЕР_1, а фактично проживає в кімнаті НОМЕР_2 житловою площею 17,28 кв. м в будинку по АДРЕСА_1. Вселення у вказаний гуртожиток відбулось на підставі ордера виданого ДП «Івано-Франківський пивзавод» з умовою відселення мешканців квартири НОМЕР_1 та передання її у користування позивачу. Проте, ОСОБА_2, отримавши нову квартиру, відчужила її, повернувшись проживати в кімнату гуртожитку НОМЕР_1. Вважає, що її права на житло порушені та належним способом їх захисту є задоволення заявленого позову.

В червні 2011 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до виконкому Івано-Франківської міської ради про визнання за нею права на користування житловим приміщенням в гуртожитку-квартирою НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1, зазначивши, що даний будинок відноситься до державного житлового фонду та має статус гуртожитку, в якому вона проживає з 1982 року, як працівник на підставі рішення адміністрації і профкому ДП «Івано-Франківський пивзавод» та ордеру на вселення відповідного зразка. В гуртожитку займає кімнату НОМЕР_2 та постійно користується займаним житловим приміщенням, несе витрати по його експлуатації. Вважає, що оскільки з ДП «Івано-Франківський пивзавод» вона перебувала в трудових відносинах, з роботи звільнена з ініціативи адміністрації, то з займаного житла може бути виселена тільки з наданням іншого житлового приміщення.

17.01.2013 року до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні виконкому Івано-Франківської міської ради ухвалою судді залучені ОСОБА_9 та ОСОБА_10

В листопаді 2013 року ОСОБА_5, подав суду заяву, в якій просив допустити його до участі в справі, як третю особу з самостійними вимогами, подав позов до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_9 про визнання за ним та членами його сім'ї права на житло в будинку по АДРЕСА_1, яке складається кімнати НОМЕР_2 площею 17,07. кв.м., та кімнати НОМЕР_1, що складається з двох суміжних кімнат площею - 20,31 кв. м та 20,03. кв. м. Вказував, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.08.2008 року за позовом виконкому Івано-Франківської міської ради виданий на поселення його ордер скасовано з тих підстав, що при його видачі службовими особами допущено порушення в частині належного оформлення та визначення розміру наданої для поселення площі. Жодних неправомірних дій позивача при отриманні ордера не було допущено, однак при визнанні ордера недійсним, судом не вирішено питання щодо забезпечення житлових прав в порядку передбаченому ст. 117 ЖК України, а саме шляхом надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.02.2016 року позов виконкому Івано-Франківської міської ради задоволено та виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлових приміщень НОМЕР_2, площею 19,7 кв.м. та 1-3, площею 20,07 кв.м. згідно поверхового плану інвентарної справи в будинку АДРЕСА_1. В зустрічному позові ОСОБА_2 до виконкому Івано-Франківської міської ради про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням НОМЕР_2 площею 19,7 кв.м. та НОМЕР_2-3 площею 20,07 кв.м. та половиною кухні згідно поверхово плану інвентарної справи в будинку АДРЕСА_1 відмовлено. В зустрічному позові ОСОБА_5 до виконкому Івано-Франківської міської ради про визнання за ним та членами його сім'ї прав на житло в будинку по АДРЕСА_1, що в сукупності складається з кімнати НОМЕР_2, площею 17,07 кв.м. та кімнати НОМЕР_1, що складається з двох суміжних кімнат площею 20,31 та 20,03 кв.м. відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині виселення з житла та відмови в задоволенні їх позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, вказуючи, що суд не вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним доказам. Посилались на порушення судом норм процесуального права, оскільки призначений на 11.02.2016 року розгляд справи не було відкладено через їх відсутність з поважних причин. Суд не звернув увагу, що житлове приміщення, яке вони займають носить статус гуртожитку, в який вони поселились в 1982 році на підставі рішення адміністрації і профкому пивзаводу. Раніше між ЖЕО НОМЕР_1, як орендодавцем та Івано-Франківським пивзаводом укладались договори оренди цього гуртожитку для заселення відповідно працівниками, в тому числі і ОСОБА_2 Виконком Івано-Франківської міської ради знав про проживання ОСОБА_2 та її сина в гуртожитку, проте жодних вимог про виселення не ставив. Апелянти вказують, що підстави з яких суд виселив їх з гуртожитку, а саме надання госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду 19.04.2002 року свідоцтва про право власності на житлове приміщення в с. Крихівці є необґрунтованими, оскільки в вказане житло вони не заселялись, так як воно було непридатне для проживання. Також не врахований судом пропуск строку позовної давності виконкомом Івано-Франківської міської ради до позовних вимог, та пояснення свідків, які підтвердили законність отримання та проживання апелянтами кімнати в гуртожитку. Тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили оскаржуване рішення в частині задоволення позову виконкому Івано-Франківської міської ради про виселення та в частині відмови в задоволенні їх зустрічного позову про визнання права на користування житловим приміщення скасувати, ухвалити нове рішення яким відмовити виконкому Івано-Франківської міської ради в позові, а їх позов задовольнити.

В апеляційній скарзі на рішення суду, поданій ОСОБА_5, вказано, що судом ухвалене рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному встановленні обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Апелянт посилається на те, що суд не визначив статус спірного приміщення та не врахував, що таке є кімнатами гуртожитку. Апелянт вказував, що при визнанні його ордера на вселення недійсним рішення від 23.08.2008 року судом не вирішено питання про надання його сім ї іншого житлового приміщення відповідно до вимог житлового законодавства. Крім цього, він разом з членами своєї сім'ї з 20.08.2003 року перебуває на квартирному обліку при Івано-Франківському міськвиконкомі. Спільне проживання 7-ми осіб у житловій кімнаті гуртожитку розміром 17,07 кв.м. суперечить мінімальним санітарним вимогам. За наведених доводів просив оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні його позову скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам чинного законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції будинок АДРЕСА_1 є одноповерховим будинком, який складається з трьох кімнат. Кімнату НОМЕР_3 площею 31,60 кв.м. займає сім'я із 4-х чоловік ОСОБА_9 та ОСОБА_10 Суміжні кімнати НОМЕР_2 площею 19,70 кв.м та 1-3 площею 20,07 кв. м. займає ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а квартиру НОМЕР_1 займає сім'я ОСОБА_8

Спірні житлові приміщення - квартира НОМЕР_2 та квартира НОМЕР_1 є гуртожитком та відноситься до комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська. Даний гуртожиток було передано з 01.07.1997 р. по 01.07.2001 року в оренду ВАТ «Івано - Франківський пивзавод», який в 2001 році ліквідований.

З матеріалів справи вбачається, що ні ордеру на вселення в спірну кімнату, ні рішення виконавчого комітету міської ради про надання спірного житлового приміщення ОСОБА_2 суду не представила. За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_2 не мала правових підстав для вселення до спірного житлового приміщення, то незалежно від строку проживання в ньому та участі в утриманні, остання не набула права на житло.

Відповідно до ч. 3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно ст.128 ЖК Української РСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Порядок надання жилої площі у гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюються Примірним положенням про гуртожиток, яке затверджене Радою Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208.

Відповідно до п.п.9,10 цього положення та ст.129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану в гуртожитку жилу площу.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч 3. ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, встановивши, що ордер на вселення в житлову кімнату ОСОБА_5 визнаний рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.08.2008 року та залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.04.2010 року недійсним, позовні вимоги про надання йому в користування житлових кімнат гуртожитку до задоволення не підлягають.

В порядку позовного провадження апелянт ОСОБА_5 просив суд визнати за ним право на користування житловим приміщенням, але згідно чинних норм, які зазначені вище, дані вимоги апелянт повинен пред'являти адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_5 про те, що його сім'я вже багато років потребує поліпшення житлових умов, а наявна кімната не відповідає нормам, визначеним ЖК України, оскільки такі обставини безпосередньо не стосуються правового порядку отримання житла та не можуть враховуватись при вирішенні спорів про виселення осіб, які самовільно проживають у житловому приміщенні.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну ОСОБА_2, ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк