Категорія 27 Доповідач Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_2,
суддів:ОСОБА_3, ОСОБА_4,
при секретарі:ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства (далі-ПАТ) «Дельта Банк» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» - ОСОБА_6 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_7, за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_8, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось в суд із зазначеним позовом посилаючись на те, що 22.08.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_9 ОСОБА_10 був укладений кредитний договір № 774/ФКВ 07, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 11000 доларів США з розрахунку 14,30% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 11.02.2008 року по 21.08.2017 року.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_7 та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений договір іпотеки № 774/ Z фквіп 07, за яким ОСОБА_7 передав в іпотеку нерухоме майно: квартиру № 10 по вул. А. Іванова в буд. № 9 в м. Вінниці, загальною площею 55,4 кв. м., що належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

30.06.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами. Відповідно акціонерне товариство «Дельта Банк» набуло право вимоги по кредитному договору № 1025/ФКВ 07 від 11.10.2007 року.

ОСОБА_9 ОСОБА_10 умови кредитного договору належним чином не виконала, і допустила заборгованість у сумі: 4793,09 доларів США з яких: 2912,35 доларів США тіло кредиту, 1880,74 долара США відсотки.

Оскільки остання в добровільному порядку заборгованість не сплатила, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 4793,09 доларів США за кредитним договором № № 774/ФКВ 07 від 22.08.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 10 по вул. А. Іванова в буд. № 9 в м. Вінниці, загальною площею 55,4 кв. м., шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Дельта - Банк» право власності на зазначену квартиру.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

На таке рішення ПАТ «Дельта Банк» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, у якій просило скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. У апеляційній скарзі позивач посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень, викладених в п.41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яких при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпротекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Суд першої інстанції вважав, що заборгованості за кредитним договором (4793,09 доларів США) значно менша вартості предмету іпотеки, оскільки відповідно до звіту про оцінку від 20.11.2015 року ТОВ «Експертна компанія «Професіонал», ринкова вартість двокімнатної квартири, площею 65, 4 м2 в м. Вінниці по вул. А. Іванова, 9/10, складає 457 334, 00 грн., а тому, у разі задоволення позову, буде порушено принцип співмірності заявлених вимог до вартості іпотечного майна.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не було дотримано процедуру попереднього (досудового) врегулювання спору, зокрема, банк на порушення ч. 1 ст. 35 Закону « Про іпотеку» та п. п.4.2, 6.7 Договору іпотеки не направив відповідачам письмової вимоги про усунення порушень з виплати кредиту, тому не мав права звертатися з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час вирішення спору були невірно застосовані норми матеріального права.

Так, відповідно до чинних положень ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», зі змінами, внесеними згідно із Законом від 22 вересня 2011 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Таким чином, додержання процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону «Про іпотеку»), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Тобто судом першої інстанції не були враховані положення ч. 2 ст. 35 Закону N 898-IV, якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку.

Така правова позиція була викладена в Постанові Верховного Суду України від 29.04.2014 року за наслідками розгляду справи №3-12гс14, зокрема в ній зазначено, що застереження ч. 1 ст. 35 Закону України від 5 червня 2003 p. N 898-IV "Про іпотеку" про те, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Також є хибним висновок суду першої інстанції про можливість застосування до виниклих правовідносин положень ч.3 ст..39 Закону України «Про іпотеку» та відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки через неспівмірність розміру заборгованості стосовно вартості квартири.

Так, відповідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Дійсно, ч.3 ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Разом з тим, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобовязанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобовязання іпотекодержателю не завдано збитків.

У цій справі судом першої інстанції встановлено, що вартість предмета іпотеки складає 457 334, 00 грн., його заставна вартість 108 070 грн. (пункт 1.3 договору іпотеки), а сума заборгованості 4 793,09 дол.США, що еквівалентно 103 587 грн. 18 коп.

Установивши, що сума заборгованості за кредитом є неспівмірною із заставною вартістю предмета іпотеки, тобто вартість предмета іпотеки значно перевищує розмір заборгованості за кредитом, суд не врахував, що це не є самостійною підставою для відмови в позові, та у порушення ч.3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» не мотивував свій висновок про відсутність збитків для іпотекодержателя при тому, що з боку боржника існує реальне порушення основного зобовязання.

Така правова позиція була викладена в Постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 року за наслідками розгляду справи №6-340цс15, однак всупереч вимог ст.3607 ЦПК України не була врахована судом першої інстанції під час застосування вказаних вище норм матеріального права.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Разом з тим, погоджуючись з доводами апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які слугували підставою для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів вважає, що позов задоволенню не підлягає з інших наступних підстав.

Так, відповідно до ч.1 і ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Таким чином, під час вирішення справи про можливості задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, суд зобовязаний встановити наступні обставини :

-наявність договору або відповідного застереження в іпотечному договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за останнім права власності на іпотечне майно;

-вартість предмета іпотеки на час ухвалення рішення суду, що визначена суб'єктом оціночної діяльності;

-розмір боргових зобовязань, що погашаються за рахунок вартості предмета іпотеки;

-сума грошових коштів, що підлягає поверненню іпотекодержателем на користь іпотекодавця в разі перевищення вартості предмета іпотеки над розміром боргових зобовязань боржника.

Колегією суддів встановлено, що в іпотечному договорі № 774/ Z фквіп 07, укладеному 22.08.2007 року між ОСОБА_7 та ТОВ «Український промисловий банк», в п.п.4.4.1 п.4 міститься застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за останнім права власності на іпотечне майно квартиру № 10 по вул. А. Іванова в буд. № 9 в м. Вінниці, загальною площею 55,4 кв. м.

Зазначена обставина сторонами визнана і не оспорювалась, а тому колегія суддів вважає, що вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на це майно не суперечать умовам договору та закону, а, оскільки боржником ОСОБА_9 ОСОБА_10 були порушені умови кредитного договору та допущена заборгованість у сумі: 4793,09 доларів США, то позивач мав право в судовому порядку розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний ним спосіб.

Для підтвердження вартості предмету іпотеки ПАТ «Дельта Банк» надав суду виконаний субєктом оціночної діяльності ТОВ «Експертна компанія «Професіонал» Звіт про оцінку предмету іпотеки від 20.11.2015 року. Відповідно до вказаного Звіту ринкова вартість двокімнатної квартири, площею 65, 4 м2 в м. Вінниці по вул. А. Іванова, 9/10 складає 457 334, 00 грн.

Відповідно до ст..57 ЦПУ України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- відеозаписів, висновків експертів.

За положеннями ст..60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як встановлено колегією суддів та вбачається із звукозапису судового засідання, що відбулося 07.12.2015 року, в суді першої інстанції відповідач, його представник та третя особа заперечували щодо прийняття судом в якості належного доказу звіту про грошову оцінку предмета іпотеки, так як вважали, що оцінювач значно занизив ринкову вартість квартири. В підтвердження цього надали суду довідку від комерційної організації, що спеціалізується на купівлі-продажі обєктів нерухомості у м.Вінниці, в які зазначено середню ринкову вартість подібного обєкта нерухомості, яка значно перевищує вартісну оцінку предмета іпотеки, визначену субєктом оціночної діяльності.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.10, 11 ЦПК України належним чином не дослідив Звіт про оцінку предмета іпотеки, письмові докази, подані відповідачем про середню ринкову вартість його квартири та не сприяв сторонам у повному і всебічному зясуванню такої важливої обставини у цій справі, як вартість предмета іпотеки, що може бути передана у власність іпотекодержателя, зокрема, суд не розяснив сторонам право на призначення у справі судової товарознавчої експертизи для встановлення дійсної вартості квартири.

Як зазначалось вище, визначення реальної ринкової вартості предмета іпотеки є суттєвою обставиною, що підлягає зясуванню судом, оскільки від неї залежить розмір грошових коштів, що підлягають поверненню банком на користь відповідача у разі перевищення вартості обєкта іпотеки на розміром заборгованості по кредитним зобовязанням боржника.

У відповідності до вимог ст..303 ЦПК України та з урахуванням вимог ч.1 ст.11 ЦПК України апеляційний суд позбавлений можливості ставити перед сторонами питання про надання нових доказів, а також досліджувати нові докази, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції, тому дослідженню підлягають лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку.

Усуваючи допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, колегія суддів дослідила звіт про оцінку іпотечного майна, та дійшла висновку про неможливість його використання в якості належного доказу для вирішення спору з наступних підстав.

Так, в Звіті зазначено, що уся інформація фінансового, економічного і технічного характеру, надана Замовником (ПАТ «Дельта Банк») в усній або письмовій формі, підтверджена або не підтверджена документально, приймається як достовірна. Експерт не проводив спеціальної перевірки її достовірності, у звязку з тим, що відповідальність за достовірність інформації, що надається несе замовник.

Також встановлено, що Оцінювач не здійснював огляду активу, тому інформація про технічний стан прийнята за даними Замовника, що є обмежувальною умовою. При невідповідності даних щодо технічного стану, оцінка мала б бути актуалізована.

У звіті зазначено, що експерт працює відповідно до припущення відносно відповідального володіння і компетентного управління активами, обєкта власності.

Обґрунтовуючи вибір бази оцінки, оцінювач зазначив, що вартість, яка визначена у Звіті використана для вузько профільного застосування подачі документів до суду. При цьому вартість зменшена на суму податку на додану вартість, так як експертом прогнозувалася робота держаної виконавчої служби у майбутньому, тобто, на думку оцінювача, на вартість повинні розповсюджуватися вимоги закону «Про виконавче провадження».

Окрім того, оцінювачем зазначено, що оскільки він не був допущений до огляду активу, то аналоги були обрані з нижчого сегменту ринку пропозицій, приймаючи до уваги той факт, що покупець, який діє розсудливо та компетентно на відкритому та конкурентному ринку, не сплатить за майно суму більше мінімальної ціни обєктів аналогічної корисності, що продаються на ринку.

Таким чином колегією суддів встановлено, що висновки Звіту базуються на численних припущеннях субєкта оціночної діяльності про ряд якісних характеристик обєкта нерухомості, що підлягав оцінці; сама оцінка іпотечного майна здійснена з метою подальшого продажу обєкта нерухомості за процедурами, передбаченими ст.38 чи ст.39 Закону України «Про іпотеку», що виключає її застосування до процедури звернення стягнення на майно шляхом визнання права власності за іпотекодержателем (ст..37 Закону України «Про іпотеку»); вартість обєкта нерухомості визначена з врахуванням податку на додану вартість, при тому що відповідач не є платником такого податку, а також оцінювачем визначалась не звичайна ціна на обєкт нерухомості, як того вимагає ст.582 ЦК України, а його мінімальна вартість, що ставить сторони в нерівні умови та порушує принципи, визначені в ч.1 ст.1 ЦК України.

За цих обставин, та враховуючи те, що доказування не може базуватись на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України) чи недостовірних доказах (ч.3 ст.212 ЦПК України), колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотекодержателю слід відмовити через недоведеність позовних вимог.

Зазначена обставина не позбавляє позивача права повторно звернутися з аналогічним позовом за наявності належних та допустимих доказів.

На підставі викладеного, керуючись ст.1, 582 ЦК України, ст.ст.7, 33, 35, 37-39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.10, 11, 57, 60, 212, 214, 303, 309, 316, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_7, за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_8, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя :(підпис)

Судді:(підписи)

З оригіналом вірно :