Справа № 635/2216/13-ц
Провадження №2/635/722/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Шинкарчука Я.А. ,

при секретарі судового засідання- Шарапато А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до В»юник ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики на користь зміненого кредитора, -

В с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду із позовом, яким просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу, еквівалентну 87899 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, пеню за прострочення відповідачем виконання нею своїх зобовязань за договором позики від 24 березня 2009 року в сумі 706 000,00 гривень, а також сплачені позивачем судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог за позовом позивач зазначив, що 24 березня 2009 року ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_3 60000 доларів США та зобовязалася повертати позичену суму частинами по 2500 доларів США не пізніше 24 числа кожного місяця, починаючи з 24 квітня 2009 року з датою останнього платежу не пізніше 24 березня 2011 року. Відповідач у порушення умов договору не повернула борг ані повністю ані частково. 28 липня 2012 року відповідачу поштою було направлено лист із вимогою про виконання своїх зобовязань, лист було отримано особисто відповідачем, але вимога була проігнорована. 13 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та позивачем було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики, відповідно до умов якого до позивача перейшло право первісного кредитора у зобовязанні за договором позики, укладеного з ОСОБА_4 Про заміну кредитора у зобовязанні відповідачу було повідомлено шляхом направлення рекомендованого листа, але до теперішнього часу борг повернуто не було ані первісному ані зміненому кредитору. Крім суми позики, позивач просить стягнути проценти за користування чужими грошима на рівні встановленої НБУ облікової ставки, а саме за період з 24.03.2009 року по 15.06.2009 року 12,00 %; з 15.06.2009 року по 12.08.2009 року 11,00 %; за період часу з 12.08.2009 року по 08.06.2010 року 10,25 %; за період часу з 08.06.2010 року по 08.07.2010 року 9,50 %; з 08.07.2010 року по 10.08.2010 року 8,50 %; за період часу з 10.08.2010 року по 23.03.2012 року 7,75 %; за період часу з 23.03.2012 року по 07.03.2013 року 7,50 %. Загальна сума процентів за користування позиченими грошима складає 20 926 доларів США.

Позивач зазначає, що у звязку з порушенням умов договору позики, відповідач має сплатити 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобовязання, що складає 6963 доларів США. Також, договором позики встановлено розмір пені за порушення виконання грошового зобовязання, який складає 500 гривень за кожен день прострочки. Станом на час звернення до суду із позовом, виконання грошового зобовязання прострочено відповідачем на 1412 днів, тобто сума пені за цей час склала 706000 гривень.

Позивач та представник позивача ОСОБА_5, у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надали суду заяви, якими просять розглянути справу у їх відсутність, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики за курсом валют станом на день ухвалення рішення.

Відповідач позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що вона ніколи не укладала з ОСОБА_3 договір позики, не має перед ним, його представниками, позивачем будь-яких боргових або майнових зобовязань. З приводу підробки підпису на договорі позики відповідач зверталася до органів внутрішніх справ. Також, відповідач пояснила, що позивачем не доведено той факт, що нею були отримані кошти за цим договором.

Представники відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведений факт отримання відповідачем коштів за договором позики, договір цесії не є дійсним, оскільки приховує укладення договору факторингу, на укладення якого позивач та первісний кредитор не мали права. Крім того, представник відповідача просить застосувати до вимог про стягнення заборгованості за договором позики строк позовної давності.

Суд, вислухав пояснення та доводи осіб, що беруть участь у справі, свідків, перевірив надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

24 березня 2009 року між ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_4 (Позичальник) було укладено договір позики, відповідно до умов якого Позикодавець передав у власність Позичальника 60000 доларів США, а Позичальник зобовязується повернути Позикодавцю предмет позики частинами по 2500 доларів США не пізніше 24 числа кожного місяця з квітня 2009 року по березень 2011 року.

Згідно п. 3 цього договору ОСОБА_4 стверджує, що зазначені в цьому договорі кошти вона отримала від Позикодавця ще до підписання цього договору.

Як вбачається з висновку судово-почеркознавчої експертизи № 8415 від 31.10.2013 року, проведеної ХНДІСЕ ім. Засл. проф. ОСОБА_9, а також висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи від 12.03.2015 року, проведеної ТОВ Центр судових експертиз «Альтернатива», підпис від імені ОСОБА_4 в рядку «Л.П. Вюник» графи «ПОЗИЧАЛЬНИК:» в Договорі позики від 24.03.2009 року виконано самою ОСОБА_4.

Згідно висновку судової технічної експертизи документів № 29/15 від 26 березня 2014 року, проведеної ТОВ Центр судових експертиз «Альтернатива», підис від імені ОСОБА_4 в договорі позики від 24.03.2009 року в графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» в строчці «Л.П. Вюник» виконано рукописним способом кульковою ручкою з пастою синьо-фіолетового кольору, ознак дописки штрихів не виявлено.

Текст договору позики виконаний з допомогою знакодрукуючого пристрою, ймовірно, після формування його електронного образу за допомогою компютеру. Ознако монтажу друкованого тексту у договорі позики, що досліджувався, не виявлено.

Суд не має підстав вважати вищезазначені висновки експертиз необґрунтованими, вважає їх належними та допустимими доказами по справі.

При таких обставинах, відсутні підстави вважати договір позики від 24 березня 2009 року таким, що не укладався або не підписувався відповідачем.

За змістом ч.1 ст. 509 ЦК України, зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передатимайно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися відпевної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у встановлений строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідачем не було виконано грошові зобовязання за договором, оскільки відповідач не визнає наявності у неї такого обовязку.

У звязку з невиконанням грошового зобовязання, представником кредитора ОСОБА_10, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_3, на імя ОСОБА_4 шляхом рекомендованої кореспонденції було направлено вимогу про сплату боргу за договором позики протягом 30 днів з дня отримання цієї вимоги. Письмова вимога кредитора була отримана особисто відповідачем, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням про вручення кореспонденції.

На час розгляду справи, суду не надано доказів на виконання відповідачем грошового зобовязання за договором позики від 24.03.2009 року.

Згідно з вимогами ст. 1050 ЦПК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 4 Договору позики, порушення позичальником строку повернення предмету позики, тягне за собою обовязок Позичальника достроково повернути всю суму позики та сплатити неустойку на користь позикодавця в сумі 500 гривень за кожен день прострочки виконання зобовязання. Сума неустойки стягується з Позичальника понад суму зобовязання.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник, якій прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Судом не встановлено існування домовленості між сторонами договору позики про виконання простроченого грошового зобовязання без урахування індексу інфляції та річних процентів.

При таких обставинах, суд вважає, що у відповідача у звязку з порушенням грошового зобовязання виник обовязок по сплаті заборгованості за договором позики, що складається з тіла позики, трьох процентів річних та пені за кожен день прострочення кредиту, але не більш ніж за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду, відповідно до норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України

Суд не погоджується з доводами позивача щодо обовязку боржника сплатити проценти за користування чужими грошима у розмірі на рівні облікових ставок Національного Банку України, у звязку з наступним.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Ст. 625 ЦК України у частині, що передбачає сплату процентів є спеціальною по відношенню до ст.. 536 ЦК України, яка встановлює проценти за користування чужими грошовими коштами.

Ст. 536 ЦК України відсилає до договору, закону, іншого акту цивільного законодавства, якими встановлюється розмір процентів, а ст. 625 ЦК України прямо встановлює розмір процентів.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Як вбачається з тексту договору позики, сторонами не встановлено домовленості взагалі про сплату процентів за договором позики та їх розміру.

Отже, застосування процентів відповідно до ст. 625 ЦК України виключає застосування процентів передбачених ст. 536 ЦК України.

Суду надано договір відступлення права вимоги (цесії) від 13 грудня 2012 року, відповідно до якого ОСОБА_11, яка на підставі та відповідно до довіреності, 08 серпня 2012 року посвідченої начальником Харківського слідчого ізолятору ОСОБА_12 за реєстровим № 121, представляє інтереси і діє від імені ОСОБА_3 (Цедент), та ОСОБА_1 (Цесіонарій), уклали договір відступлення права вимоги (цесії).

За умовами вказаного договору Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває належне Цедентові право вимоги і стає кредитором (позикодавцем) за договором позики між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, укладеним ними 24 березня 2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, щоіснували на момент переходу цих прав, якщоінше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Як договір позики так і договір відступлення права вимоги укладався у простій письмовій формі.Договір відступлення права вимоги за договором позики укладений та підписаний ОСОБА_11, яка діяла від імені первісного кредитора на підставі довіреності.

Згідно ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ст. 244 ЦК України , представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочинупредставником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Суду не було надано ані оригінал ані належним чином завірену копію документу, який є підтверджує повноваження ОСОБА_10Ф. на укладення від імені ОСОБА_3 договору відступлення права вимоги за договором позики.

При таких обставинах, суд не має можливості достовірно встановити чи дійсно відбувся перехід права вимоги за договором позики від 24 березня 2009 року від первісного кредитора ОСОБА_3 до позивача по справі.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згдно ч. 1 ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Представнику позивача судом було розяснено положення ст.ст. 10, 11 ЦПК України та обовязок доводити ті обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог.

У звязку з тим, що позивачем не доведено перехід права вимоги кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, визначених договором позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості за договором позики на користь позивача по справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 237, 244, 512, 513, 514, 536, 624, 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до В»юник ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики на користь зміненого кредитора відмовити.

Судові витрати залишити за рахунок позивача ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Харківської області через Харківський районний суд Харківської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Я. А. Шинкарчук