Справа № 487/1836/14-ц
Провадження № 2-п/487/17/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2016 м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.,

при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України» (далі ПАТ «Ощадбанк») звернулося до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який в подальшому було уточнено. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 04.03.2009 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір №286-1 відповідно до якого ОСОБА_4 отримала кредит в сумі 500000 гривень 00 копійок з кінцевим терміном повернення 03.03.2019 року та сплатою відсотків за користування кредитним коштами у розмірі 23% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки 286-1 від 04.03.2009 року. Внаслідок порушення відповідачами умов кредитного договору станом на 28.05.2012 року сформувалась заборгованість у сумі 849324 гривні 46 копійок, яка була стягнута солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь банку рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.01.2013 року у справі №2/487/243/13. Рішення суду не виконано. Позивачем було прийнято рішення припинити нарахування відсотків за договором №286-1 від 04.03.2009 року датою вступу в законну силу вказаного вище рішення суду, а саме: з 04.02.2013 року. У звязку з тим, що відповідачі належним чином зобовязання не виконують, станом на 15.07.2015 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 304743 гривні 53 копійки, яка складається з прострочених відсотків за період з 29.05.2012 року по 04.02.2013 року у сумі 86943 гривні 13 копійок; простроченої комісії за період з 29.05.2012 року по 04.02.2013 року у сумі 2250 гривні 00 копійок; пені за період з 16.07.2014 року по 15.07.2015 року у сумі 215550 гривень 40 копійок. Відповідачам 25.12.2013 року були направлені вимоги №5491 та №5492 про повернення нарахованих відсотків, однак вказана вимоги виконані не були, грошові кошти не повернуті. З огляду на викладене позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором та судові витрати у справі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, надавши пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Представник відповідачки ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що умови кредитного договору почали порушуватися з 30.11.2009 року і саме з цієї дати необхідно обчислювати строк позовної давності. Оскільки, всупереч ч. 4 ст. 559 ЦК України, банк не предявив вимоги до поручителя про сплату заборгованості, тому 01.05.2010 року порука за іпотечним договором припинилась, у звязку з чим вимога позивача до ОСОБА_2 є необґрунтованою.

Відповідачка ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, причин неявки суду не повідомила, про час, дату та місце предявленого позову була повідомлена належним чином, у звязку з чим суд вважає можливим прийняти рішення на підставі наявних у справі даних та доказів.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що підтверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов, згідно ст. 525 ЦК України, не допускається якщо інше не встановлено договором або законом. За нормами ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобовязання підлягає виконанню у визначений в ньому строк (термін), якщо останній було ним передбачено.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку та відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України, відповідно до норм якої у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобовязання згідно ст. 611 ЦК України, є: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до норм ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання та не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Згідно ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

В судовому засіданні встановлено, що 04.03.2009 року між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір №286-1 відповідно до якого ОСОБА_4 отримала кредит в сумі 500000 гривень 00 копійок з кінцевим терміном повернення 03.03.2019 року та сплатою відсотків за користування кредитним коштами у розмірі 23% річних. Вказаний договір укладений з урахуванням волевиявлення відповідачки, оскільки підписи на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, в тому числі і з видами штрафних санкцій, їх розміром, порядком нарахування.

Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобовязалася погашати кредит та сплачувати відсотки у порядку та строки передбачені договором. Згідно з пунктом 7.8. сторони домовились про збільшення строків позовної давності до трьох років для всіх грошових зобовязань позичальника ОСОБА_4.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки 286-1 від 04.03.2009 року, за умовами якого остання зобовязались відповідати перед позивачем як солідарні боржники з ОСОБА_4 за своєчасне та повне виконання умов договору. Згідно з пунктом 4.5. сторони домовились про збільшення строків позовної давності до трьох років для всіх грошових зобовязань поручителя ОСОБА_6

Крім того, між банком та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір від 04.03.2009 року, відповідно до якого остання передала позивачу в іпотеку нерухоме майно: нежитлові приміщення магазину промислових товарів загальною площею 66 квадратних метри за адресою: місто Миколаїв, проспект Леніна, будинок 159/2.

Внаслідок порушення відповідачами умов кредитного договору станом на 28.05.2012 року сформувалась заборгованість у сумі 849324 гривні 46 копійок, яка була стягнута солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь банку рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.01.2013 року у справі №2/487/243/13.

Рішення суду не виконується, що підтверджено листами Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції №17946/01.02-47/16 від 04.08.2015 року та №18121/01.02-47/7 від 06.08.2015 року.

Позивачем було прийнято рішення припинити нарахування відсотків за договором №286-1 від 04.03.2009 року датою вступу в законну силу вказаного вище рішення суду, а саме: з 04.02.2013 року.

У звязку з тим, що відповідачі належним чином зобовязання не виконують, станом на 15.07.2015 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 304743 гривні 53 копійки, яка складається з прострочених відсотків за період з 29.05.2012 року по 04.02.2013 року у сумі 86943 гривні 13 копійок; простроченої комісії за період з 29.05.2012 року по 04.02.2013 року у сумі 2250 гривні 00 копійок; пені за період з 16.07.2014 року по 15.07.2015 року у сумі 215550 гривень 40 копійок.

Вказана заборгованість за умовами кредитного договору та договору поруки підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Щодо доводів представника відповідача ОСОБА_2 про пропуск позовної давності суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Як зазначалось судом раніше, за умовами п.7.8 кредитного договору 286-1 від 04.03.2009 року, укладеного з ОСОБА_4, та п.4.5 договору поруки 286-1 від 04.03.2009 року, укладеного з ОСОБА_2, сторони домовились про збільшення строків позовної давності до трьох років для всіх грошових зобовязань (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, слати процентів, комісії, штрафів, пені).

26.04.2010 року відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 під власноручний підпис були ознайомлені з вимогами позивача про дострокове повернення грошових коштів у звязку із здійсненням станом на 01.04.2010 року погашення основного боргу та відсотків з порушенням умов, визначених договором.

У звязку з добровільним невиконанням вказаної вимоги, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.01.2013 року у справі №2/487/243/13 з відповідачів була стягнута заборгованість, яка сформувалась станом на 28.05.2012 року, у сумі 849324 гривні 46 копійок.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, останні платіж за кредитом було здійснено 30.11.2012 року.

Згідно ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Через невиконання вказаного рішення, ПАТ «Ощадбанк» повторно звернулося до суду із даним позовом 19.02.2014 року щодо стягнення нарахованих відсотків, комісії у пені.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 11.07.2014 року по справі, яка є предметом даного судового розгляду, було задоволено первісні позовні вимоги. Розгляд справи здійснювався заочно.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.06.2015 року заочне рішення від 11.07.2014 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

16.07.2015 року позовні вимоги було уточнено.

Таким чином, враховуючи збільшення за умовами укладених між сторонами договорів строку позовної давності до трьох років, в тому числі і для всіх вимог щодо поручителя, враховуючи строки здійснення платежів за кредитом та звернення до суду, підстави для відмови у задоволенні позовних вимог через пропуск позовної давності відсутні.

Необґрунтованими є також ствердження представника відповідача ОСОБА_2 про те, що порука є припиненою з 01.05.2010р. через те, що умови кредитного договору почали порушуватися з 30.11.2009р., та як згідно ч.1,4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; порука припиняється також після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. В договорі поруки строк поруки не встановлено. Згідно кредитного договору строком виконання зобовязання є 03.03.2019р. Однак, як встановлено рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.01.2013 року позивач направив відповідачам вимогу про дострокове погашення заборгованості від 15.04.2010р., яку відповідачі отримали 26.04.2010р. Дана вимога відповідачами виконана не була, тому 14.09.2010р. позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості з відповідачів в солідарному порядку. Проаналізувавши дані обставини по справі, суд в рішенні від 23.01.2013 року дійшов висновку про те, що порука не припинена. Дане рішення відповідачкою ОСОБА_2 оскаржене в установленому законом порядку не було. З урахуванням викладеного, посилання представника відповідачки ОСОБА_2 на те, що порука є припиненою не може бути реалізовано під час розгляду даної справи без скасування рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.01.2013 року. Після винесення зазначеного рішення позивач звернувся до суду з додержанням 3-річного строку позовної давності.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як убачається з тексту рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, з огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей свій висновок Конституційний суд України повторив в рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про те, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний суд України виходив з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. В правовій позиції по справі № 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року Верховний Суд України, вказав, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України містить обовязок суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав та дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Як убачається з матеріалів справи, розмір пені, який становить 202054 гривень 91 копійка з урахуванням раніше стягнутої пені за рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.01.2013 року в сумі 85331 гривень 10 копійок та інших нарахувань, є не співмірним з розміром понесених позивачем збитків у звязку неповерненням кредиту. Відповідачка ОСОБА_2 є пенсіонеркою та має незначний дохід. Тому, виходячи з положень ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що розмір неустойки, якою є штраф та пеня, може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, а також з аналізу зазначених вище нормативних актів і тієї обставини, що зменшення пені з зазначених підстав не повязано тільки з особистістю боржниці за кредитним договором, суд вважає можливим зменшити розмір неустойки у вигляді пені до 86943 гривні 13 копійок.

З огляду на викладене, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, перевіривши відповідність вимог чинному законодавству України, суд вважає позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів згідно наданого розрахунку, з урахуванням зменшеного розміру неустойки, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у сумі 1761 гривні 36 копійок у рівних частках з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 3, 15, 16, 192, 524, 526, 533, 610, 625-627, 1054, 1056-1 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» заборгованість за кредитом у розмірі 176136 (сто сімдесят шість тисяч сто тридцять шість) гривень 26 копійок, яка складається із: прострочених відсотків у сумі 86943 (вісімдесят шість тисяч девятсот сорок три) гривні 13 копійок; простроченої комісії у сумі 2250 (дві тисячі двісті пятдесят) гривень 00 копійок; пені у сумі 86943 (вісімдесят шість тисяч девятсот сорок три) гривні 13 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» витрати з оплати судового збору в сумі 880 (вісімсот вісімдесят) гривень 68 копійок з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: А.О. ТЕМНІКОВА