Справа № 464/2664/15 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/1149/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Ніткевича А.В., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 27 листопада 2015 року задоволено позов.

Вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 22 769 грн.87 коп. заборгованості за кредитним договором від 12.08.2011 року та 243грн.60 коп. судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає оскаржуване рішення суду незаконним, таким , що постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Суд розглянув спір та стягнув з нього заборгованість, яка перевищує отриманий ліміт кредиту за кредитною карткою, оскільки він отримав 9000,00 грн., а суд стягнув 11 136,00 грн. Крім суми боргу, суд стягнув високі фінансові санкції, які більше як вдвоє перевищують суму боргу. До того ж фінансові санкції стягнено за період, що перевищує терміни визначені цивільним законодавством. Зазначає, що фактично позивач не уклав із ним кредитного договору у письмовій формі як того вимагає ст.1055 ЦК України. Важає безпідставним посилання суду на статтю 639 ч.2 ЦК України, оскільки жодної форми договору, навіть, в електронному вигляді позивач йому не вручив, а Правила та Тарифи, які є на сайті банку є змінними, що не могло судом прийматися до уваги.

Не погоджується із розрахунками представленими позивачем, які суд не перевірив щодо їх правильності, однак взяв за основу як вірно нараховані. Вважає за необхідне повідомити , що ПАТ КБ «Приватбанк» не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування як цього вимагає Закон, а відтак його права як споживача порушені у відповідності до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та відмовити позивачу у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 12.08.2011 року відповідач по справі ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до умов укладеного договору, такий складається із заяви позичальника, Умов банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. ( а.с.7-32).

Відповідно до статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторонни домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть, якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Із долученого до матеріалів справи Кредитного договору вбачається, що такий укладений у письмовій формі про що свідчить особистий підпис відповідача у Заяві позичальника виражений наступним змістом: «Я погоджуюся із тим, що ця Заява разом з Пам»яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та банком договір про надання банківських послуг». ( а.с.7).

Отже, заява, яка підписана відповідачем ОСОБА_3 разом з Умовами та Тарифами складає договір про надання банківських послуг, а відтак між сторонами виникли договірні відносини, що мають певні умови Кредитного договору, однак відрізняються за своєю формою.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до умов укладеного Кредитного договору відповідач ОСОБА_3 12.08.2011 року отримав кредитний ліміт у сумі 9 000,00 грн. зі сплатою базової процентної ставки 30% на рік.

У п.2.1.1.2.3; п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити ( зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

На підставі умов договору відповідачу 12.09.2012 р. збільшено кредитний ліміт на 12 000 грн., а 19.11.2013 року зменшено кредитний ліміт до 11 270 грн.

Виходячи із змісту ст.ст. 1054,1055 ЦК України на які суд першої інстанції підставно посилався, виходячи із вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» суд прийшов до вірного висновку, що сторонами по справі були узгоджені всі істотні умови договору, необхідні для договорів даного виду, договір підписаний позивачем та відповідачем. ПАТ «Приватбанк» виконав свої зобов»язання за кредитним договором у повному обсязі.

Враховуючи те, що за ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідач ОСОБА_3, підписавши Заяву позичальника, приєднався до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг.

За змістом статті 634 ч.1 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторонни до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може пропонувати свої умови, а лише погоджуватися чи не погоджуватися з умовами, які запропоновані однією із сторін та виразити своє погодження проставленням підпису, що свідчить про згоду на приєднання до умов договору.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не укладав договору із ПАТ «Приватбанком» спростовуються вищенаведеними доказами, а саме вчиненням юридично-значимих дій та використанням кредитних коштів на протязі з 2011 по 2013 р.р., що підтверждується випискою із рахунку та розрахунком заборгованості ( а.с. 4-6).

Щодо нарахувань відсоткової ставки по 30% та 60%, то такі нарахування здійснювалися у розмірі 30%, що передбачено довідкою про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна GOLD .

Спростовуються матеріалами справи та поясненнями представника позивача доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не перевірено правильність нарахування штрафних санкцій за терміном позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду про захист свого цивільного права та інтересу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або виконанням іншого обов»язку ( ч.1 ст.264 ЦК України).

Як встановлено матеріалами справи та судом Кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений 12.08.2011 року. Позовна заява про стягнення заборгованості подана позивачем в суд 25.03.2015 року. Згідно розрахунку заборгованості та виписки із рахунку відповідач неодноразово здійснював погашення заборгованості за договором на протязі 2011-2015 років що підтверджується випискою з рахунку та довідкою банку (а.с.61) , а відтак строк позовної давності переривався.

Із розрахунку заборгованості вбачається нарахування штрафних санкцій 28.02.2015 року в сумі 500 грн. та 1060,47 грн. - штраф (процентна складова), що відповідає вимогам п.2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг.

Доводи відповідача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що він не був ознайомлений у письмовій формі з умовами кредитування спростовуються особистим підписом у заяві-анкеті та власноручно написаним ним текстом.

Щодо непогодження відповідача із проведеним розрахунком заборгованості , колегія суддів зазначає, що відповідачем ОСОБА_3 не конкретизовано в якій частині, які суми не відповідають фактичним обставинам справи. На заперечення поданого позивачем розрахунку, відповідач не представив свого розрахунку на спростування тих чи інших сум, не заперечив використання Кредитних коштів при проведенні покупок, поповненні особистого рахунку, використанні коштів тощо.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 308 ЦПК України прописано, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України у суду немає.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 листопада 2015 року відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 27 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р. Мікуш

Судді А.В. Ніткевич

ОСОБА_5