АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8168/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій В.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 6 квітня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

в с т а н о в и л а :

Позивачі звернулися до суду з даним позовом та ставили питання про визнання ОСОБА_9 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1, з підстав передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК Української PCP - тимчасовою відсутністю понад шість місяців без поважних причин.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_9 в період з середини грудня 2012 року по теперішній час в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує. Переїхав на постійне місце проживання до своєї дружини - ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_2. Відповідач не намагався вселитися в квартиру, не звертався до них, з вимогою дати йому ключі від квартири та виділити місце для проживання. Також він із заявами про збереження за ним жилої площі квартири або із заявами про перешкоджання йому у вселенні та користування квартирою не звертався, ні до експлуатуючої будинок організації, а ні до правоохоронних органів

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 6 квітня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

У поданій апеляційній скарзі позивач зазначав, що суд першої інстанції невірно визначив характер спірних правовідносин і фактично помилково застосував положення норми ст. 405 ЦК України, яка передбачає з'ясування обставин не проживання особи у квартирі понад одного року без поважних причин. Однак, предметом дослідження за позовом було не проживання відповідача у спірній квартирі з грудня 2012 року по 17 квітня 2014 року( прийняття рішення по приватизації), що підтверджувалося відсутністю звернень до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним житлом, а також звернень до правоохоронних органів та експлуатуючої будинок організації щодо перешкоджання у проживанні.

Представник ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.

Представники відповідача апеляційну скаргу не визнали, заперечували проти її задоволення.

Позивач ОСОБА_8 у судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Колегія суддів, вважає за можливе розглянути справу у її відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із досліджених в судовому засіданні доказів, та вважав, що позивачами не доведено тих обставин, на які вони посилаються як на підставу свої вимог про визнання відповідача ОСОБА_9 таким, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, а саме того, що останній не проживав у квартирі більше одного року без поважних причин, і відповідно, відсутня сукупність юридичних фактів визначена ч. 2 ст. 405 ЦК України, з якими даною нормою пов'язується втрата членом сім'ї права користування житлом. А відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з підстав його недоведеності.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою представник ОСОБА_6 зазначав, що суд першої інстанції, вирішуючи заявлений спір, за нормами ст. 405 ЦК України, прийшов до хибного висновку, визнав відсутність відповідача у спірній квартирі через поважні причини, які суперечать нормам ст. 107 ЖК України, визначаючи, якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Тим самим, суд вийшов за межі позовних вимог, обґрунтовуючи відмову у задоволенні позову нормами права, які позивачами при звернення до суду з позовом не вказувалися.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається із матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 надавалася у користування ОСОБА_10 та членам його сім'ї - синові ОСОБА_11, дочці ОСОБА_12, сину ОСОБА_13, дочці ОСОБА_14, - на підставі ордеру від 24.04.1976 року №1522.

На підставі зазначеного ордеру відповідач ОСОБА_9 вселився до даної квартири як член сім'ї наймача 09.12.1986 року.

У грудні 2012 року ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_6 звернулись до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_10, ОСОБА_9 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Підставою позову позивачами вказано не проживання ОСОБА_10, ОСОБА_9 у квартирі понад шість місяців без поважних причин, починаючи з 2002 року.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.02.2013 заявлені позовні вимоги ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_6 було задоволено та визнано ОСОБА_10, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У відповідності до даного рішення ОСОБА_10 був знятий 09.04.2013 року з реєстраційного обліку за спірною адресою.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25.06.2014 року заочне рішення від 18.02.2013 року скасовано.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.01.2015 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду від 11.03.2015 року позивачам було відмовлено у задоволенні заявлених вимог про визнання ОСОБА_9 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 17.04.2014 року виданого Відділом приватизації державного житла управління житлово - комунального господарства Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації на підставі розпорядження адміністрації за № 45970 квартира АДРЕСА_1 є приватизованою на належить на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_16, ОСОБА_18 ОСОБА_19 та ОСОБА_20 у рівних частинах.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначав, що відповідач втратив право користування спірною квартирою так як не проживав в ній більше одного року без поважних причин, і відповідно відсутня сукупність юридичних фактів визначених ч. 2 ст. 405 ЦК, з якими даною нормою пов'язується втрата членом сімї права користування житлом.

Зазначене вище вказує на те, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, вирішуючи питання щодо підстав втрати відповідачем права користування спірним житлом у відповідності до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України.

У зв'язку з чим ухвалене судове рішення підлягає скасуванню з постановленням по справі нового рішення за правилами ст. 309 ЦПК України про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог з інших правових підстав.

Як вбачається із матеріалів справи звертаючись до суду з позовом позивачі вказували на те, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням (квартирою ) саме в той час, коли квартира не була приватизована, а тому до спірних правовідносин мають бути застосовані вимоги ст.. 71, ст.. 72 ЖК України. Так як відповідач припинив користування квартирою за власним бажанням та не вчиняв ніяких дій які б свідчили про бажання вселитися до квартири, користуватися нею, сплачувати витрати по її утриманню та експлуатації. Позивачі ніколи не створювали йому перешкод як у проживанні так і користуванні квартирою.

Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Тимчасова відсутність особи повинна бути безперервною і, за загальним правилом, не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку відсутності починається з дня, коли особа залишила приміщення. При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в процесі застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Вразі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членами сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Звертаючись в 2013 році до суду з першим позовом про визнання відповідача таким що втратив право користування спірною квартирою у відповідності до положень ст. ст. 71, 72, позивачі виходили з добровільного залишення ним квартири в 2002 році та не проживання в ній до 2012 року без поважних причин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції виходив з наявності поважних причин з яких відповідач не міг проживати в спірній квартирі до 2012 року.

Позивачі вказували на те, що наявність рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 11.03.2015 року не є перешкодою в розгляді даного спору враховуючи те, що підстави позову вказують на не проживання відповідача в спірній квартирі в період часу який не охоплювався зазначеними рішеннями, а розпочався з грудня 2012 року.

Однак, колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що з моменту пред'явлення першого позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, і до повторного звернення відповідач з поважних причин не міг користуватися спірним житлом. Так як розгляд справи тривав з грудня 2012 по березень 2015 року.

Наявність тривалого судового спору вказує на те, що позивачі підтримуючи свої позовні вимоги протягом всього цього часу не визнали право відповідача на проживання у квартирі АДРЕСА_1. В той час як відповідач мав бажання щодо проживання та користування спірним житлом протягом всього цього часу. А відтак вважати час не проживання відповідача у квартирі його особистим рішенням, неможливо.

Крім того, позивачем у справі є ОСОБА_8, яка згідно довідки форми № 3 не зареєстрована в спірній квартирі та не є одним із числа п'яти співвласником спірної квартири ( приватизація квартири відбулася 17 квітня 2014 року).

Подана до суду позовна заява не містить у собі доводів щодо винних дій відповідача, якими порушуються права позивача ОСОБА_8

Відтак, вимоги позивачів про визнання відповідача таким що втратив право користування жилим приміщенням з підстав передбачених положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК України не підлягають до задоволення з зазначених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 6 квітня 2016 року скасувати та постановити нове, за яким:

ОСОБА_6, ОСОБА_8 відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржено в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: