У х в а л а

іменем україни

3 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., СитнікО.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: виконавчий комітет Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, управління Державного земельного агентства у Староконстянтинівському районі Хмельницької області, про усунення перешкод у користуванні майном, зобов'язання демонтувати самочинно збудовані ворота та літній майданчик, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, у якому просили зобов'язати відповідача не чинити їм перешкоди у користуванні проїздом загального користування від вул. П. Сагайданого до будинку АДРЕСА_1, знести металево-кам'яний паркан із воротами та тимчасовий літній критий майданчик, що влаштовані на проїзді та на тротуарі загального користування поруч із будинком АДРЕСА_2, а також привести проїзд загального користування у придатний для користування стан.

Позовні вимоги мотивували тим, що ОСОБА_3 є власником частини приміщення № 1 загальною площею 45,1 кв. м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_2, а також співвласником частини приміщення (магазину) № 2, загальною площею 45,1 кв., що розташоване за тією ж адресою; ОСОБА_5 зареєстрований та проживає у будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2, на якій розташовано гараж.

Відповідач ОСОБА_6 є власником іншої частини приміщення АДРЕСА_2, у якому розмістила бар «ІНФОРМАЦІЯ_2» та бар «ІНФОРМАЦІЯ_3», біля яких на тротуарі самочинно побудувала капітальну споруду - літній критий майданчик, перегородила загальний проїзд металево-кам'яним парканом та встановила металеві ворота, чим перешкоджає у користуванні та обслуговувані належними позивачам приміщеннями, а літній майданчик займає весь тротуар, що змушує пішоходів пересуватися проїжджою частино.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 6 квітня 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 та

ОСОБА_5 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні належними йому приміщеннями, що розташовані по

АДРЕСА_2, шляхом демонтажу за рахунок ОСОБА_6 металевих воріт та критого літнього майданчику, що розташовані біля будинку АДРЕСА_2.

Зобов'язано ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні належною йому земельною ділянкою та гаражем, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Зобов'язано ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні жилим будинком АДРЕСА_1, шляхом демонтажу за рахунок ОСОБА_6 металевих воріт, що розташовані біля будинку АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 23 липня

2015 року рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 6 квітня 2015 року скасовано, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_6 демонтувати металеві ворота, що розташовані біля будинку АДРЕСА_2.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, і залишити в силі рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 6 квітня 2015 року, що було помилково скасовано.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 є власником частини приміщення № 1 загальною площею

45,1 кв. м, що знаходиться у будинку АДРЕСА_2, а також співвласником частини приміщення (магазину) № 2 загальною площею 45,1 кв. м, що розташований за тією ж адресою; ОСОБА_5 зареєстрований та проживає у будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 є власником земельної ділянки по

АДРЕСА_2, на якій розташовано гараж.

Згідно з договором оренди землі, укладеним 12 липня 2007 року між Старокостянтинівською міською радою в особі міського голови та

ОСОБА_6, відповідачу надано в оренду земельні ділянку площею

141 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до планів, що додані до вказаного договору, зазначена земельна ділянка складається з трьох ділянок. Пунктом 13 договору визначено цільове призначення земельної ділянки - комерційне використання. Також сторонами договору погоджено, що орендар має право за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому порядку виробничі та інші будівлі і споруди.

На одній із орендованих земельних ділянок, відповідач побудувала споруду у вигляді літнього критого майданчику до бару, а на проїзді загального користування, що знаходиться перед вказаним майданчиком, встановила металеві ворота.

Згідно з чч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 375 ЦК України власнику земельної ділянки належить право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

За правилами ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Пунктом 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст. ст. 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Позов може бути пред'явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов'язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначали, що облаштований ОСОБА_6 літній майданчик знаходиться навпроти в'їзду в гараж, що належить ОСОБА_4, та зайняв частину дороги загального користування, що значно утруднює заїзд та виїзд з указаного гаражу, крім того у вечірній час ворота замикаються, унаслідок чого позивач позбавлений можливості вільно користуватися гаражем.

Також позивачі зазначали, що вказані вище металеві ворота позбавляють ОСОБА_5 вільного доступу до належного йому житла, в тому числі із дитячою коляскою та автомобілем.

Крім того вказували, що зведений ОСОБА_6 літній майданчик обмежує вільний доступ ОСОБА_3 до належних йому приміщень та перешкоджає їх обслуговуванню, а зведені металеві ворота обмежують доступ до приміщення котельні, яка розташована за літнім майданчиком.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що самовільно зведені відповідачем споруди, а саме: літній майданчик та металеві ворота, перешкоджають позивачам вільно користуватися належним їм майном та зобов'язав відповідача усунути вказані перешкоди шляхом демонтажу за власний рахунок металевих воріт і критого літнього майданчику. Також суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для знесення металево-кам'яного паркану.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, апеляційний суд обґрунтовано виходив із безпідставності та недоведеності позовних вимог в частині знесення літнього майданчику, оскільки відповідно до схематичних зображень розташування спірних об'єктів експлікації, схеми генплану вбачається, що ОСОБА_6 проводилися певні дії по вибору земельної ділянки для легалізації придбаних нею приміщень бару «ІНФОРМАЦІЯ_3» та літнього майданчику по АДРЕСА_2, адоказів того, що літній майданчик розташовано на проїжджій частині дороги позивачами не надано, тобто заявляючи вимоги про знесення літнього майданчика, позивачі не надали доказів того, що спорудження такого літнього майданчика створило їм перешкоди у користуванні власністю.

Задовольняючи позовні вимоги в частині демонтажу металевих воріт, апеляційний суд дійшов висновку про те, що сама по собі наявність воріт чинить перешкоди позивачам у вільному проїзді до належного їм на праві власності нерухомого майна.

Такі висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 липня

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

О.М. Ситнік