н/п 2-о/490/12/2016 Справа № 490/8143/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

03 березня 2016 р. Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого-судді: Черенкової Н.П.

при секретарі Ковальовій Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, зацікавлені особи ОСОБА_2, Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, -

в с т а н о в и в:

Заявниця звернулась до суду заявою про встановлення факту та встановлення національності ОСОБА_2І - поляк, шляхом внесення відповідної зміни в актовий запис №91 від 22.06.1968 року, де в граві національність матері вказати національність «прлячка»; встановити їй, ОСОБА_1, національність полячка шляхом внесення відповідної зміни в актовий запис №45 від 11.05.1990 року, де в графі «національність батька» вказати національність поляк. В обґрунтування вимог заяви, заявниця посилалася на те, що вона народилася 20.03.1990 року в м. Немирів Вінницької оласті, про що відділом ЗАГС Немирівського райвиконкому Вінницької оласті зроблено актовий запис № 45 від 11 травня 1990 року та в графі «батько» зазначено ОСОБА_2, проте в графі «національність батька» відсутня. ОСОБА_2 народився 08.06.1968 року в м. Миколаєві, про що Терновською селищною радою Центрального району м. Миколаєва зроблено актовий запис №91 від 22.06.1968 року. У вказаному свідоцтві батьками ОСОБА_2 зазначені: батько ОСОБА_3, мати ОСОБА_4 (дівоче ОСОБА_5). В графі національність матері помилково зазначено національність «українка». В обгрунтування заяви посилається на той факт, що її батько ОСОБА_2, бабуся ОСОБА_4 та прабабуся ОСОБА_5 є уродженими етнічними поляками, зокрема в свідоцтві про одруження прабабуся зазначено, що вона народилася в Польщі.

Заявниця вказує, що вона також виховувалася відповідно до польських традицій, сповідує римо-католицьку віру, дотримується польських традицій, святкує католицькій свята та вважає себе по національності полячкою. Також, на даний час в жодному документів, в тому числі і в паспорті громадянина України, не вказано національності заявниці.

Заявниця вирішила відновити свою національність за фактичною національністю батька, та відновити батькову національність в зв'язку з чим зверталася до відділу Центрального відділу РАЦС Миколаївського міського управління юстиції, однак їй було відмовлено у внесенні змін до актового запису, тому вказана відмова не дає можливості реалізувати право на вибір національності, передбаченест.11 Закону України «Про національні меншини в Україні», згідно якої громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність.

Оскільки в позасудовому порядку змінити національність неможливо заявниця змушена звернутись до суду для вирішення цього питання. Встановлення факту національності полька, необхідне їй для отримання та оформлення в Генеральному консульстві статусу Карта поляка, що в майбутньому дасть їй можливість скористатися пільгами, які гарантуються особам польського походження й передбачені законом «Про карту поляка».

Заявниця до судового засідання не з*явилася, направила свого представника.

Представник заявника надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та вимоги заяви підтримав у повному обсязі.

Зацікавлені особи у судове засідання не з*явилися та причин своєї неявки суду не повідомляли.

Обставини справи, встановлені судом.

Згідно з положеннямист. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 256 ЦПК Українивизначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ, не є вичерпним, проте із змісту зазначених вище норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

ОСОБА_1, народилась 20.03.1990 року, її батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про її народження ІV-АМ №311675.

З копії витягу актового запису про народження №45, виданого 11.05.1990 року відділом ДРАЦС Немирівського РУЮ, її батько ОСОБА_2 по національності «українець», а мати ОСОБА_6 по національності «українка».

Батько заявниці ОСОБА_2 народився 08.06.1968 року, його батьками є ОСОБА_3 по національності «болгарин», та ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_5) по національності «українка», що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ-ФП №361731.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_7 , її батьками є ОСОБА_8 та ОСОБА_5, національність останньої вказано «полька» (№462330).

У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 10 ч.3 ЦПК України).

Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким.

Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач.

За приписами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов*язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов*язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів , які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі.

Відповідно дост. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Ст. 1 Рамкової конвенції ОСОБА_9 Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 р. ратифікованоїЗаконом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції ОСОБА_9 Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва.

Відповідно до ст. 3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини , має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Згідност. 11 ЗУ «Про національні меншини в Україні»громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Відповідно до вимогст. 13 ЗУ «Про національні меншини в Україні»громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання.

Як визначеност. 15 ЗУ «Про національні меншини в Україні»громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій.

Суд вважає, що в даному випадку право на індивідуальність, передбаченест. 300 ЦК України не порушене, оскільки не зазначення в документах національності «поляк», - не перешкоджає заявнику дотримуватися польських звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 32/5/101 від 23 травня 2001 року «Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в дипломатичних представництвах та консульських установах Українита», наказу Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання органи РАЦС не уповноважені реєструвати інформацію про національну приналежність фізичних осіб.

Належність до певної національності в Україні не підлягає реєстрації, оскільки не має будь-якого юридичного значення. З належністю особи до певної національності не пов'язується виникнення, зміна або припинення будь-яких цивільних прав та обов'язків.

Окрім того, відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Cуду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» відповідно до статей255,271 Цивільного процесуального Кодексу України(ЦПК) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

На підставіУказу Президента України № 70/99 від 27 січня 1999 рокувтратив чинністьУказ Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 "Про порядок зміни громадянами України національності", зміна національності чинним законодавством не передбачена. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення таких фактів, як належність до певної національності

Верховний Суд України у своєму Аналізі судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 2012 року зазначив, що не можуть бути встановлені у судовому порядку факти щодо належності до певної національності.

В порядку ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою: особи, щодо якої складено актовий запис; одного з батьків, опікуна, піклувальника дитини; опікуна недієздатної особи; спадкоємців померлого; представника органу опіки та піклування під час здійснення повноважень з опіки та піклування стосовно особи, яка має право на подання такої заяви.

Зміст особистого немайнового права, в силу ст.271 ЦК України, становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Поняття «національність» може мати різноманітні значення: юридично-правове, політичне, етнологічне, культурологічне, повсякденно-побутове тощо. Виходячи з загальної теорії національність - належність особи до певної нації чи народу. В сучасній Україні та українській мові відбувається трансформація цього поняття у порівнянні з тим яке воно мало значення в Російській Імперії та СРСР протягом ХІХст. - ХХ ст., а саме поняття національності все більше ототожнюється з громадянством.

У СРСР з моменту народження людини дані про його етнічну належність заносились в його персональні дані - Свідоцтво про народження органів ЗАГС і далі - в «картку персонального обліку» МВС - на основі «національності» його батьків. По досягненню громадянином СРСР віку 16 років йому видавався паспорт, куди, згідно Положенням про паспортну систему в СРСР, затверджену ОСОБА_9 Міністрів СРСР № 677 від 28.08.1974, вносились і дані про національність. Якщо батьки належали до різних національностей, то при видачі паспорту національність визначалась по національності одного з батьків в залежності від бажання отримувача паспорта. Отже, починаючи з 1975 (паспортна Реформа СРСР) громадянин мав право сам обирати між національністю батька та матері. Але цей вибір, він мав робити тільки один раз - при отриманні ним першого громадянського паспорта СРСР, тобто при досягненні 16 років.

Таким чином, визначення належності особи до певної національності є її особистим немайновим правом, яке нерозривно пов'язані з особою, і визначається за походженням одного з батьків.

Враховуючи, що бабуся заявниці ОСОБА_4, батько заявниці ОСОБА_3 за життя не ставили питання визначення їх національності як «польська», то заявниця як їх спадкоємець позбавлена права звернення до суду з вимогою про внесення змін до актових записів щодо них, так як право на визначення національності особи не входить до складу спадщину.

Оскільки, згідно свідоцтва про шлюб батьки заявниці ОСОБА_2І та ОСОБА_6 зазначені як українці, то підстав для встановлення національності заявника як «польська» не вбачається.

Враховуючи вищенаведене, встановлення юридичного факту національності заявниці «полячка» та її батька «поляк» не підтверджено жодними належними і допустими доказами, що є підставою для відмови у задоволенні заяви за недоведеністю.

За таких обставин, суд вважає, що заява не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10,60,213,215,256,259 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, зацікавлені особи ОСОБА_2, Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Реєстрпаційної служби Миколаївського міського управління юстиції- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст.ст. 294 296 ЦПК України.

Суддя: Черенкова Н.П.