Провадження № 22-ц/779/421/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Ясеновенко Л.В., Проскурніцького П.І.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Апелянт подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Згідно розписки від 17 червня 2014 року ОСОБА_3 отримала в позику від ОСОБА_2 25000 грн. За даним договором позики відповідачем було взято на себе обов'язок щодо повернення отриманої суми грошових коштів (зобов'язання про повернення коштів передбачено у тексті розписки та випливає із суті формулювання про отримання коштів у борг).

При написанні розписки сторонами було погоджено взяти за основу даний зміст на російській мові.

Судом першої інстанції не надано жодної правової оцінки змісту розписки щодо її тексту про отримання відповідачем грошових коштів саме в борг. Вказана обставина була залишена без уваги та відповідної правової оцінки.

Суд першої інстанції в супереч беззаперечним, неспростованим доказам, не встановив, що правова природа наданої відповідачем розписки є договором позики. Дані факти підтверджують невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що в матеріалах справи не має жодного доказу, який би поставив під сумнів факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів в борг із зобов'язанням про їх повернення. Висновки суду про відсутність факту позики та передачі коштів є помилковими.

Посилання суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду України було застосовано неправомірно, не в цілому оскільки не було враховано судом першої інстанції тієї обставини, що розписка від 17 червня 201 року містить зобов'язання відповідача ОСОБА_3 про повернення отриманої в борг суми грошових коштів.

Так, зокрема, Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року зроблено правовий висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відсутність у розписці від 17 червня 2014 року дати повернення коштів у борг із формулюванням про зобов'язання повернення коштів отриманих у борг не змінює суті зобов'язань сторін, яке за усіма своїми ознаками та правовою природою є саме позикою, а не будь-яким іншим договірним зобов'язанням.

Незважаючи на існування у змісті розписки від 17 червня 2014 року тексту про зобов'язання ОСОБА_3 повернути вказану суму коштів, суд першої інстанції не зазначив про вказану обставину в оскаржуваному рішенні, хоча представник позивача звертав увагу суду на це під час судових дебатів та просив суд врахувати дану обставину при ухваленні рішення.

Просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що не встановлена правова природа наданої відповідачкою ОСОБА_3 боргової розписки, як договору позики, у розумінні вимог цивільного кодексу.

Однак, до такого висновку суд першої інстанції прийшов передчасно, без належного дослідження зібраних доказів та з порушенням норм матеріального і процесуального права, які призвели до постановлення не правильного рішення.

В матеріалах справи міститься розписка на бланку, роздрукованому російською мовою, підписана особисто позичальником, з якої вбачається, що 17 червня 2014 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 позику в сумі 25 000 грн без зазначення дати повернення коштів. Факт написання такої розписки в суді визнала ОСОБА_3, однак ствердила, що грошей не отримувала, а розписка була написана з метою прийняття її на роботу до позивача продавцем та з метою недопущення розтрати матеріальних цінностей, ввірених їй для продажу.

Згідно зі ст..1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Саме такий правовий висновок про застосування статтей 1046,1047 міститься у постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13 і є обов'язковим для застосування усіма судами України при вирішенні спорів, що виникають у подібних правовідносинах.

Зі змісту даної відповідачкою ОСОБА_3 розписки вбачається, що у ній не зазначено строку повернення позики, а тому відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Колегія суддів вважає, що надана позивачем на підтвердження своїх вимог боргова розписка, вчинена ОСОБА_3, відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки.

Доводи апелянтки та її представника про безгрошовість даного договору позики, не заслуговують на увагу, оскільки нею не доведено факту не отримання грошей за цим договором, а також відповідно до вимог ч.2 ст.1051 ЦК України доказування на підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 є доведеними в суді і на її користь з відповідачки слід стягнути визначену у розписці суму 25 000 грн та судові витрати відповідно до вимог норм, що регулюють оплату судового збору.

Колегія суддів вважає, що постановлене судом першої інстанції судове рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. Стягнути з ОСОБА_3 (інд.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (інд.н. НОМЕР_2) борг у сумі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) гривень та 525.00 гривень витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко

П.І. Проскурніцький