Справа № 710/6-233/2011
У Х В А Л А

Іменем України

11 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і ОСОБА_1,

при секретарі: Дашковська С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Свалявського районного суду від 22 липня 2011 р. за поданням відділу Державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції про тимчасове обмеження божника ОСОБА_2, у праві виїзду за межі України,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2011 р. заступник начальника відділу державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції ОСОБА_3 за погодженням із начальником цього відділу ОСОБА_4 (надалі ДВС), звернувся у суд із поданням, у якому просив тимчасово обмежити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканку м. Свалява, вул. ОСОБА_5, 5/16, у праві виїзду за кордон до виконання зобовязань за рішенням суду.

На обґрунтування зазначав, що на виконанні в ДВС знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 1-129/10, виданого 25.08.10 р. Свалявським районним судом про стягнення із ОСОБА_2 210938,61 грн. на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк». Станом на 14.07.11 р. боржником не вчинено дій, спрямованих на виконання рішення суду.

Ухвалою Свалявського районного суду від 22.07.11 р. подання задоволено (а.с.7).

Апелянт просить скасувати цю ухвалу та постановити нову про відмову в задоволенні подання. Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує, що в матеріалах справи немає жодного доказу на підтвердження факту дійсного ухилення від виконання боргових зобовязань.

Письмових заперечень або пояснень ДВС не подав, у судове засідання не зявився, хоча про час і місце такого був належно повідомлений.

Суд першої інстанції виходив із того, що 06.07.11 р. ДВС відкрито виконавче провадження із примусового виконання виконавчого листа № 1-129/10 від 04.08.10 р., однак боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала скасуванню із ухваленням нової по суті питання, із таких мотивів.

Згідно з положеннями ст. 11 ч.3 п.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право в разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Тобто, вирішення судами питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки в порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК, та за поданням державного виконавця на підставі п.18 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження» у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні (п.5 ч.1 ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»).

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» треба розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

При цьому особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

За правилами ч.2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Оскільки, відповідно до ч.2 ст. 377-1 ЦПК, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

У зв'язку з цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст. 12 Закону «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Як видно із матеріалів справи, Свалявський районний суд Закарпатської області видав виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» матеріальної шкоди в сумі 210938,61 грн. (а.с.3).

06.07.11 р. ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за цим виконавчим листом і надано боржнику строк для самостійного виконання цього листа до 12.07.11 р. (а.с.4). Доказів про те, що ОСОБА_2 отримала цю постанову, немає.

22.07.11 р. ДВС звернулося до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон через те, що остання не виконує рішенням суду.

Однак, у справі немає жодних належних і допустимих доказів у підтвердження факту свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов'язань, у зв'язку з чим висновок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав фактичних підстав для задоволення подання, у звязку з чим постановлена ним ухвала підлягає скасуванню як незаконна, а в задоволенні подання належить відмовити як необґрунтованому.

Керуючись ст.ст. 307 ч.2 п.2, 312 ч.1 п.2, 314 ч.1 п.6, 315, 317, 319, 324 ч.1 ЦПК України,-

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

2. Ухвалу Свалявського районного суду від 22 липня 2011 р. скасувати.

3. У задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Свалявського районного управління юстиції про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, до виконання боргових зобов'язань за рішенням відмовити.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді: