Справа №: 2-928/2010 Провадження № 6/486/9/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючої-судді - ОСОБА_1

при секретарі - Зубко Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області подання старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи ОСОБА_3 за межі України.

В С Т А Н О В И В:

14.03.2016 року старший державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області ОСОБА_2 звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи ОСОБА_3 за межі України.

Своє подання державний виконавець мотивує тим, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби перебуває виконавчий лист Южноукраїнського міського суду Миколаївської області №2-928/2010 від 14 вересня 2010 року про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої доньки Єлизавети ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 700 (сімсот) гривень щомісячно починаючи з 26.07.2010 року та до досягнення нею повноліття.

Станом на 01.03.2016 року заборгованість по сплаті алміентів за виконавчим листом №2-928/2010р. складає 7395,25 грн.

В судовому засіданні представник відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції подання підтримала та суду пояснила, що вона працює у відділі з 2015 року та що власно нею перевірено майновий стан боржника в результаті якого встановлено, що за боржником рухоме та нерухоме майно не зареєстровано. Також накладено арешт на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. Боржник не працює та на його ім'я не має рахунків в банківських установах. Пояснила, що нею безпосередньо здійснювався вихід за місцем проживання боржника в результаті чого встановлено, що він перебуває у АР Крим, а зі слів його сестри ОСОБА_5, що належного майна боржникові у квартирі не має, про що складено акт державного виконавця. Окрім того пояснила, що боржник сплачує аліменти не систематично, що підтверджується квитанціями про сплату аліментів, які зберігаються у виконавчому провадженні. Підставою зверненням до суду з даним поданням стала заява стягувачки від 25.08.2015 року тому просить суд подання задовольнити та обмежити у праві виїзду боржника.

Із матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у відділі ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції перебуває виконавчий лист Южноукраїнського міського суду Миколаївської області №2-928/2010 від 14 вересня 2010 року про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої доньки Єлизавети ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 700 (сімсот) гривень щомісячно починаючи з 26.07.2010 року та до досягнення нею повноліття.

17.09.2010 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом по справі №2-928/2010 від 14 вересня 2010 року.

Відповідно наданих до подання ксерокопій документів та оглянутого в судовому засіданні виконавчого провадження №208/1, ЄДРВП 21456091 судом встановлено, що боржник періодично сплачує аліменти, що підтверджується квитанціями, які приєднані до виконавчого провадження. В грудні 2015 року боржником було сплачено аліменти в розмірі 1200 гривень.

Вислухавши доводи державного виконавця, дослідивши матеріали подання, суд вважає, що подання старшого державного виконавця задоволенню не підлягає.

Відповідно до Конституції України ст. 33 кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України вбачається, що питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцем знаходження органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом України "Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року.

Стаття 6 зазначеного Закону передбачає декілька видів обмеження в виїзді громадян України за кордон, зокрема: громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорту та тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у певних випадках, що визначені в цій статті.

За змістом п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 зазначеного Закону громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) до виконання зобов'язань.

З аналізу цих правових норм вбачається, що особі, яка має паспорт для виїзду за межі України, та має такий намір, може бути відмовлено у виїзді за кордон у випадку ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов'язань.

Таким чином, при зверненні до суду з вказаним поданням, органи державної виконавчої служби повинні послатися на обставини та підтвердити їх відповідними доказами про те, що боржник має паспорт для виїзду за кордон, ухиляється від виконання зобов'язань та його дії свідчать про намір виїхати за кордон.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод:

" 1. Кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснені цього права інакше ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни , з метою запобігання чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб."

Відповідно до Закону України „Про виконавче провадження та Закону України "Про державну виконавчу службу" та інструкції "Про вчинення виконавчих дій" державний виконавець має вчинити ряд виконавчих дій при примусовому виконанні судового рішення.

Начальник відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції не вжила всіх передбаченим законом заходів контролю при примусовому виконанні судового рішення та узгодила подання державного виконавця в якому не зазначено причини невиконання судового рішення.

В поданні відсутні посилання на вжиті заходи державним виконавцем щодо виконання рішення суду які б вказували на вчинення виконавчих дій та відсутні будь-які докази які б вказували на їх проведення з боку держаного виконавця.

Судом встановлено, що подання про обмеження у праві виїзду за межі України до вирішення питання про сплату заборгованості боржником, є необгунтованим та не вмотивованим.

Подання державного виконавця мало б містити обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобовязань. Державний виконавець повинен зазначити які він вчинив дії, щодо примусового виконання рішення суду.

Судом встановлено у судовому засіданні, що державний виконавець протягом 2015-2016 року здійснював вихід за місцем проживання боржника, які задокументовано актами державного виконавця, які не містять підписів свідків, понятих. Тобто факт виходу за місцем проживання боржника зафіксовано самим же державним виконавцем, що не відповідає вимогам закону. Таку дію державного виконавця суд законною назвати не може, оскільки вона сама по собі не несе ніякого правового навантаження, так як вихід державного виконавця за місцем проживання боржника передбачає перевірку його майнового стану за місцем його проживання.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що подання старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції та матеріали, які до нього додаються не відповідають вимогам Закону України „Про державну виконавчу службу та Закону України „Про виконавче провадження .

Відділ ДВС повинен дотримуватися принципу пропорційності прав і свобод кожної сторони виконавчого провадження, які можуть бути обмежені тією мірою (пропорційності інтересів, тобто справедливого балансу) та в законний спосіб, які необхідні для забезпечення прав і свобод учасників виконавчого провадження.

Суд відмовляючи в задоволені подання, запобігає зловживанню непоодиноким випадкам, коли при неналежному виконанні вчинених виконавчих дій, та не в повній мірі їх вичерпано, державним виконавцем при виконанні судових рішень, в супереч вимогам Конституції України не виокремлює ті аспекти поваги до приватного, сімейного життя, захист яких гарантовано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

При зверненні до суду з зазначеним поданням державний виконавець не навела жодного доказу, який, би вказував на ухилення боржника від сплати аліментів, що спростовується квитанціями про їх сплату.

Разом з тим, відомості про те чи є у боржника майно за місцем його реєстрації на яке можливо звернути стягнення з метою виконання рішення державним виконавцем не з'ясовано, акт опису такого майна відсутній.

Відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

За правилами ст.ст. 1,5 Закону України Про виконавче провадження від 21 квітня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями) виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобовязаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Крім того, виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі прав заявників, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період із надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Згідно із ч.2 ст. 2 Закону України Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями) примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну службу».

Державний виконавець, відповідно до вимог ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями), зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст. 11 цього Закону).

Зокрема, він здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Керуючись ст. 33,124 Конституції України, ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст.ст. 208-210, ст. 377-1 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції в Миколаївській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи ОСОБА_3 за межі України - відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Миколаївської області через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Южноукраїнського міського суду ОСОБА_1