Справа №487/5823/15-ц 22.02.2016 22.02.2016 22.02.2016
Провадження №22-ц/784/517/16
Справа №487/5823/15-ц Головуючий першої інстанції Щербина С.В.
Провадження №22-ц/784/517/156 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Категорія 27
Ухвала

Іменем України

22 лютого 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участі представника відповідача - ОСОБА_2 ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22 грудня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір без номеру (який складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною картою і ОСОБА_1 банку), за умовами якого відповідач отримала 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити проценти, а також штрафи згідно з Умовами і Правилами надання банківських послуг.

Посилаючись на викладені обставини та неналежне виконання ОСОБА_2 умов вищевказаного кредитного договору, позивач просив позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка утворилася станом на 30 червня 2015 року в загальному розмірі 27 303 грн. 76 коп., із яких:

- 5 402 грн. 30 коп. - заборгованість тілом кредиту;

- 20 125 грн. 09 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 500 грн. - штраф (фіксована частина);

- 1 276 грн. 37 коп. - штраф (процентна складова).

В подальшому позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути лише заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 11 622 грн. 86 коп. за період з 24 липня 2012 року по 24 липня 2015 року (за три останні роки до часу звернення до суду) із розрахунку 72 % річних у звязку із простроченням зобовязання. При цьому, зазначав, що проценти нараховуються протягом всього строку користування позикою.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача вказує на безпідставність відмови місцевим судом у стягненні нарахованих банком процентів в межах строку позовної давності і просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги в повному обсязі.

Перевіривши правильність рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся до суду з даним позовом з порушенням строків для звернення.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобовязань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилам ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Разом з викладеним, слід мати на увазі, що вирішуючи спори даної категорії, слід беззастережно дотримуватися положень цивільно-процесуального законодавства.

Так, судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст.ст.10,59,60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (ст.159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.58 59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що 22 грудня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником прав і обовязків якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір без номеру, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 10 000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Заява ОСОБА_2 містить зазначення про те, що позичальник ознайомлений та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку, які і складають договір про надання банківських послуг.

Відповідач зобовязалася щомісячно повертати кредитні кошти та сплачувати проценти за користування ними.

Відповідно до п.п.5.5 п.5 Правил користування платіжною картою узгоджено, що за користування кредитом банк нараховує проценти у розмірі, встановленому Тарифами банку, із розрахунку 360 календарних днів у році.

За порушення зобовязання передбачена відповідальність у вигляді сплати підвищених процентів за користування кредитними коштами (п.п.5.5.1 п.5). Отже, з вищевикладеного слідує, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, йому нараховується подвійна базова відсоткова ставка - 6% в місяць або 72% на рік.

В договорі, сторони також передбачили, що у разі несвоєчасного погашення платежів за кредитним договором, позичальник сплачує банку штраф, розмір якого становить 500 грн. + 5% від суми позову (п.п.8.6 п.8 Умов та Правил надання банківських послуг).

Позичальник неналежно виконував умови кредитного договору, у звязку з чим виникла заборгованість.

Уточнюючи позовні вимоги, позивач просив стягнути 11 622 грн. 86 коп. заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами за період з 24 липня 2012 року по 24 липня 2015 року (за три останні роки до часу звернення до суду) із розрахунку 72 % річних у звязку із простроченням зобовязання.

Згідно п.9.12 Умов та Правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонгується на такий самий термін.

Строк дії кредитного договору відповідає строку дії картки.

Крім того, відповідно до п.п.3.1 п.3, п.п.5.4 п.5 Правил користування платіжною карткою, в редакції чинній на час укладення угоди, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на платіжній картці (в полі MONТH).

Як слідує зі змісту уточнених позовних вимог, строк дії картки, що була видана відповідачці закінчився у останній день грудня 2008 року (а.с.48-49). Останній платіж позичальником здійснено 26 жовтня 2009 року (а.с.4-5 та вказане сторонами не спростовано).

Позивач звернувся до суду з позовом 24 липня 2015 року, тобто поза межами загального трирічного строку позовної давності.

Інших доказів позивачем не надано, як і доказів того, що після закінчення строку дії платіжної картки боржник отримав нову платіжну картку.

Про застосування позовної давності ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву від 15 жовтня 2015 року (а.с.36 -37).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постановах Верхового Суду України у справі №6-154цс/15 від 30 вересня 2015 року, у справі №6-1295/15 від 07 жовтня 2015 року, які є обовязковими для застосування в силу ст.360-7 ЦПК України.

Встановивши ці обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення позивача з позовом у липні 2015 року здійснено поза межами трирічного строку позовної давності, що відповідно до ст.267 ЦК України є підставою відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитом.

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про сплив строку позовної давності за вимогами банку, відповідає матеріалам справи та вимогам норм цивільного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів, висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_4