У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення заборгованості за банківським вкладом, за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в публічному акціонерному товаристві публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 8 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь кошти за договором банківського вкладу у валюті вкладу разом з нарахованими відсотками у розмірі 3123,37 доларів США.

Позов мотивовано тим, що між сторонами 22 грудня 2014 року укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, оформлений в рамках Пакету послуг «ПУ» Перший» та відкрито депозитний рахунок № 2089480 (поточний рахунок № 81807933, рахунок для загального обліку сумарних зобов'язань № НОМЕР_1), з одноразовою виплатою відсотків в розмірі 8 % , сума вкладу складає 3000 доларів США, дата повернення вкладу 22 січня 2015 року. Позивач 2 лютого 2015 року звернувся до відповідача з вимогою повернути вклад, разом з тим, останній кошти не повернув. Оскільки права позивача порушені, останній був змушений звернутись за правовою допомогою та поніс витрати в розмірі 2700 грн. Крім суми вкладу та нарахованих відсотків, позивач також просить стягнути витрати на правову допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 8 липня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь позивача суму заборгованості за договором строкового банківського вкладу (депозиту) у розмірі 3 123, 37 доларів США. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в публічному акціонерному товаристві публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов та стягуючи з відповідача суму вкладу з нарахованими відсотками виходив з того, що відмова банку від виконання своїх зобов'язань за договором банківського вкладу, та неповернення суми вкладу на вимогу вкладника у передбачений договором строк, є не тільки неналежним виконанням зобов'язання, порушенням ст. 530, 1060 ЦК України, а є й порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та Протоколу № 1 до неї, оскільки кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками останнього та виходив з того, що по закінченню строку дії договору, позивач звернувся до банку із заявою про повернення банківського вкладу та сплати процентів, чим засвідчив свій намір припинити дію договору. У зв'язку з цим банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору - 22 січня 2015 року. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з банку на користь позивача підлягає стягненню сума вкладу та передбачені договором проценти.

Згідно висновків апеляційного суду введення тимчасової адміністрації не може бути перешкодою для задоволення вимог вкладника, оскільки заявлена позивачем вимога про повернення вкладу відповідала умовам договору і строк виконання обов'язку банку повернути вклад наступив 22 січня 2015 року, тобто до введення тимчасової адміністрації.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, оформленого в рамках Пакету послуг «ПУ «Перший».

Відповідно до умов цього договору, вкладник зобов'язується в строк не пізніше п'яти календарних днів з дня підписання цього договору передати, а банк зобов'язується прийняти грошову суму у розмірі 3000 доларів США та зобов'язується повернути вкладникові вклад та сплатити проценти на умовах та в порядку, визначеному цим Договором (п. 1.1. Договору).

Положеннями п.п.1.2., 1.3.,договору визначено, що вкладнику в день підписання цього договору відкривається вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_2 на ім'я вкладника. Рахунок для загального обліку сумарних зобов'язань ПАТ «КБ «Надра» перед вкладниками - НОМЕР_1.

Згідно з п.п.2.2., 2.3. договору, строк розміщення вкладу - 1 місяць, дата повернення вкладу - 22 січня 2015 року.

Протягом строку розміщення вкладу, визначеного у п.2.2 договору, процентна ставка по вкладу встановлюється в розмірі 8% річних (п. 2.4. договору).

Позивач виконав умови договору та вніс грошову суму у розмірі 3000 доларів США на рахунок № 2089480, що підтверджується квитанцією № 3236 від 22 грудня 2014 року.

2 лютого 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення коштів та нарахованих відсотків, шляхом видачі вказаних коштів на руки у відділенні банку.

Разом з тим, позивачем кошти отримані не були. 3 лютого 2015 року позивач звернувся до відповідача зі скаргою з приводу невиконання вимог договору.

Відповідно до п. 2.6 договору банківського вкладу повернення вкладу та сплата нарахованих процентів здійснюється Банком шляхом перерахування коштів на Рахунок (Відповідно до п. 2.5 договору банківського вкладу під рахунком в межах даного договору розуміється поточний рахунок вкладника №81807933). Після перерахування банком вкладу та нарахованих процентів на рахунок, зобов'язання банку за цим договором вважаються виконаним належним чином.

Пунктом 3.4.5 договору банківського вкладу встановлено, що банк зобов'язується повернути вкладнику вклад в кінці строку розміщення вкладу або достроково в порядку, передбаченому цим договором, шляхом перерахування коштів на рахунок.

Відповідно до п.4.2 Договору банківського вкладу проценти на вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у Банк, до дня що передує його поверненню вкладникові.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що кошти за банківським вкладом, 22 січня 2015 року - по закінченню строку вкладу, були перераховані на поточний банківський рахунок вкладника, тому банк виконав свої зобов'язання за договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 10 червня 2015 року, викладеною у постанові № 6-36цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, закінчення строку дії договору банківського вкладу і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Разом з тим, в порушення вказаних норм процесуального права апеляційний суд не надав належної оцінки як доказу укладеному між сторонами у справі договору, не дослідив у достатньому обсязі його умов, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд всупереч вимог ст. ст. 212, 303, 304, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги про зарахування банком грошових коштів на поточний рахунок позивача, який відкритий в цьому банку, а отже належне виконання ним умов договору.

Крім того, апеляційним судом не враховано наступного.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2001цс15, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Суд ці положення Закону не врахував, не звернув уваги на те, що з 6 лютого 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «КБ «Надра» з ринку. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (12 травня 2015 року) у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Оскільки суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 304, 315 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги, а також законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в публічному акціонерному товаристві публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 8 липня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
суддіВ.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська