Провадження № 2/369/406/16
РІШЕННЯ

Іменем України

11.02.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Кондратенко М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору № 444/П/99/2007-840 від 31 серпня 2007 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору № 444/П/99/2007-840 від 31 серпня 2007 року, посилаючись на те, що 31 серпня 2007 року між ним та ПАТ «КБ «Надра» був укладений кредитний договір № 444/П/99/2007-840, відповідно до умов якого банк зобовязався надати позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 157 360 доларів США із строком повернення до 31 серпня 2036 року. Цільове використання кредиту придбання цінних паперів з метою фінансування будівництва житлової нерухомості, згідно договору купівлі-продажу, на підставі якого позичальник резервує/бронює обєкт нерухомості.

Відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» він є споживачем.

З умов кредитного договору вбачається, що в ньому, в порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які згідно п. п. 3.2., 3.4. розділу 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168, визнані обовязковими.

Банк також не надавав окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.

Спірний кредитний договір не містить основних обовязкових умов, встановлених законодавством, не містить графіку платежів, не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно умов кредитного договору вбачається, що він, як позичальник, зобовязаний сплачувати банку щомісячно 1 702,13 доларів США. Однак, незрозуміло, куди ці кошти в подальшому зараховуються. З розрахунку заборгованості по кредитному договору йому стало відомо, що з суми 118 931,23 доларів США, які він сплатив банку, на тіло кредиту було зараховано лише 6 486,46 доларів США, тобто приблизно 5 % від сплаченої суми, інші 95 % від сплаченої суми було направлено банком на оплату за користування кредитом.

Вказаний кредитний договір був укладений ним на вкрай не вигідних умовах.

Умовами спірного кредитного договору передбачено, що він має сплатити на користь банку комісію за видачу кредиту, тобто сплатити за дії, які банк здійснює на власну користь з метою встановлення правовідносин по кредитному договору. Таке положення суперечить п. 3.6. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

В кредитному договорі не міститься жодних відомостей про укладення між ним та банком договору про відкриття позичкового рахунку № 0501, зазначеного у п. 3.2. кредитного договору, і, як наслідок, відкриття цього рахунку. Умов відкриття, ведення та закриття позичкового рахунку кредитний договір також не містить.

При укладанні спірного кредитного договору він не був попереджений про валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором.

При укладенні кредитного договору між ним та банком не було досягнуто всіх істотних умов, що визначені законодавством, як обовязкові для договорів споживчого кредитування.

Спірний кредитний договір не містить усіх обовязкових умов, визначених законодавством, банком порушено норми законодавства у сфері захисту прав споживачів, а саме ч. ч. 2,4 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 2.1, 2.4, 3.2., 3.4., 3.3., 3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Вказані обставини порушують його права, як споживача, та призвели до укладення кредитного договору, який є несправедливим і в цілому суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

На підставі вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України позивач вважає, що укладений між ним та ПАТ «КБ «Надра» кредитний договір № 444/П/99/2007-840 від 31 серпня 2007 року є недійсним.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір № 444/П/99/2007-840 від 31 серпня 2007 року, укладений між ним та ПАТ «КБ «Надра», з моменту його вчинення.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ПАТ «КБ «Надра» позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 серпня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 444/П/99/2007-840, відповідно до умов п. 1.1. якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у сумі 157 360 доларів США, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до умов п. 1.2. кредитного договору цільовим використанням кредиту є придбання цінних паперів облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 10 018, емітованих ТОВ «Укргаз», з номінальною вартістю кожної облігації 30,00 грн., з метою фінансування будівництва житлової нерухомості, згідно договору купівлі-продажу облігацій № Б-163/81-06-2/2007/001 від 31 серпня 2007 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «Компанія з управління активами «Ексінор», та договору про резервування/бронювання приміщення № 1Б/3/5/55/Ж від 22 червня 2007 року, що укладений між позичальником та ТОВ «Укргаз», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється обєкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1, поверх 5, підїзд 3.

Відповідно до умов п. п. 1.3. 1.4. кредитного договору банком нараховуються відсотки за користування кредитом на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,49 % річних (із розрахунку 360 днів у році). Комісія за видачу кредиту складає 1,5 % від суми кредиту і сплачується одноразово на дату, видачі/перерахування кредитних коштів. Банк надає позичальнику кредит строком на 348 місяців.

Відповідно до умов п. 3.1. кредитного договору надання кредиту проводиться шляхом: видачі готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума якої визначена в іноземній валюті доларах США після укладення договорів застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів; або перерахуванням коштів, якщо вони надані у валюті України гривнях, за реквізитами, вказаними позичальником письмово, після укладання договорів застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів; або перерахуванням коштів на поточний рахунок позичальника за реквізитами, вказаними позичальником письмово після укладання договорів застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів.

Згідно умов п. п. 3.3. 3.3.3. кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку, передбачені п. п. 1.3.1. цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок № 7947 МФО 320564 мінімально необхідного платежу у валюті кредиту; щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1 702,13 доларів США; позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у п. 3.3.2 цього договору, щомісячно до 25 числа поточного місяця.

Відповідно до п. 3.3.4. кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту 31 серпня 2036 року.

Згідно умов п. 3.4. кредитного договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості.

Відповідно до п. п. 3.5., 3.6. кредитного договору якщо протягом дії договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімально необхідний платіж, та/чи інші платежі, передбачені цим договором, то банк приймає виконання позичальником своїх зобовязань по цьому договору в наступному порядку: прострочені відсотки за користування кредитом; відсотки за користування кредитом; пені та штрафи; прострочена сума кредиту; сума кредиту. З метою виконання умови, передбаченої п. 3.5. цього договору, банк при наявності несвоєчасного та/чи не в повному обємі виконання позичальником своїх обовязків щодо сплати мінімально необхідного платежу та/чи інших платежів, передбачених цим договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені позичальником на розподільчий рахунок згідно черговості, передбаченої п. 3.5. цього договору або іншої черговості, встановленої на розсуд банку.

Відповідно до умов п. 6.1.1. кредитного договору сторона не звільняється від відповідальності за несвоєчасне виконання зобовязань, якщо обставини, визначені п. 6.1. цього договору, настали у період прострочення виконання зобовязання.

Згідно умов. п. п. 8.5., 8.6. кредитного договору передбачено, що цей кредитний договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання позичальником прийнятих на себе зобов»язань. Недійсність окремих положень цього договору не тягне за собою недійсність договору в цілому, оскільки можна припустити, що цей договір міг би бути укладений без включення до нього таких положень.

30 червня 2011 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 444/П/99/2007-840 від 31 серпня 2007 року відповідно до умов якої сторони дійшли згоди та уклали цю додаткову угоду № 1 до кредитного договору про наступне: «1. Позичальник зобовязаний здійснити зарахування на рахунок № 7947, відкритий в Шевченківському відділенні філії ПАТ «КБ «Надра» Київське РУ суму заборгованості за договором в розмірі 1 848,65 доларів США; 2. При умові своєчасного та у повному обсязі виконання позичальником зобовязання, визначеного п. 1 додаткової угоди, сторони дійшли домовленості про прощення неустойки (штраф, пеня) в розмірі 154,39 доларів США відповідно до умов договору, розрахованої на день укладення цієї додаткової угоди; 3. Банк самостійно розподіляє грошові кошти, сплачені позичальником відповідно до умов цієї додаткової угоди, відповідно до черговості, встановленої на розсуд банку».

За правилами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.

Відповідно до вимог п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчим кредитом є кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За правилами п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов»язків найманого працівника. Згідно з положенням п.п. 17, 19, 21 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукцією є будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Роботою є діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов»язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов»язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилами ч.ч. 1, 3, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з вимогами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим Кодексом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За вимогами ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів поширюється на відносини, які виникають, зокрема, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків тощо).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видавався частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, в укладеному сторонами договорі про надання споживчого кредиту наявні достатні відомості, як того вимагає законодавство про захист прав споживачів.

У поданій позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначав про те, що в порушення вимог п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» він, як споживач, не був повідомлений про валютні ризики, які покладені на нього під час виконання зобовязань за кредитним договором.

Однак, відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Виходячи з викладеного слід зазначити, що зростання курсу валюти по відношенню до гривні не може бути підставою для визнання його недійсним.

Посилання позивача ОСОБА_1 в позовній заяві та його представника в судовому засіданні на те, що при укладенні кредитного договору він не був в достатньому обсязі ознайомлений з умовами надання кредиту, суд також вважає безпідставними, оскільки в кредитному договорі наявні всі істотні умови, як того вимагає чинне законодавство. Кредитний договір між банком та споживачем укладено в письмовій формі, що відповідає вимогам закону для такого виду договорів.

06 липня 2007 року перед укладанням кредитного договору ОСОБА_1 підписав анкету-заяву на отримання кредиту, з підписанням якої він підтвердив, що з основними умовами надання кредиту він ознайомлений.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитування та своїм підписом у анкеті-заяві на отримання кредиту підтвердив згоду щодо умов надання кредиту та отримання кредиту взагалі.

В подальшому, 31 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» на підтвердження даної обставини між сторонами був укладени кредитний договір № 444/П/99/2007-840.

З викладеного вбачається, по позивач не тільки погодився з умовами кредитування, а й надав свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту, і в подальшому отримав кредит у розмірі 157 360,00 доларів США.

У судовому засіданні представник відповідача ПАТ «КБ «Надра» пояснив, що відповідно до умов кредитного договору № 444/П/99/2007-840 від 31 серпня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 157 360 доларів США, та частково здійснював оплату по існуючій заборгованості по кредиту.

До матеріалів справи представником позивача було долучено копію розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору № 444/П/99/2007-840 від 31 серпня 2007 року, яка станом на 05 жовтня 2015 року 2014 року становить 330 945,64 доларів США, що еквівалентно 6 998 654,05 грн., та складається із заборгованості за кредитом (в тому числі прострочена) 150 873,54 доларів США, що еквівалентно 3 190 589,59 грн., заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) 44 161,98 доларів США, що еквівалентно 933 912,95 грн., пеня за прострочення сплати кредиту 120 174,12 доларів США, що еквівалентно 2 541 375,35 грн., штраф за порушення умов кредитного договору 15 736 доларів США, що еквівалентно 332 776,16 грн..

Згідно наданого розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 444/П/99/2007-840 від 31 серпня 2007 року вбачається, що заборгованість по сплаті платежів по кредиту та відсотків за користування кредиту виникла у позивача, починаючи ще з вересня 2012 року.

У позовній заяві позивач зазначив, що в рахунок погашення заборговансоті по кредитному договору в загальному він сплатив 118 931,23 доларів США.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивач погодився на умови укладеного ним з банком кредитного договору, добровільно сплачував грошові кошти і повертав наданий банком кредит протягом тривалого часу.

Згідно положення п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

Відповідно до положень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі статтею 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини свідчать про те, що він був вчинений і без включення недійсної частини.

Відповідно до положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Слід зазначити, що зміст правочину становлять права та обовязки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях.

Також у позовній заяві позивач зазначає, що спірний кредитний договір був укладений на вкрай не вигідних для нього умовах, що порушує якого права як споживача згідно положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоду.

Згідно вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У поданій позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначає, що він був позбавлений можливості ознайомитись з умовами кредитування, та не міг передбачити можливі ризики при укладанні даного правочину.

Однак, як вбачається з матеріалів та підтверджено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір.

Доводи представника позивача, що кредитний договір, як правочин, вчинено на вкрай невигідних і несправедливих умовах, не підтверджено належними доказами.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

Керуючись вимогами п. п. 17, 19, 21, 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. п. 2, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст. ст. 16, 203, 215, 216, 230, 230, 627, 638, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст.10, 16, 60, 213-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору № 444/П/99/2007-840 від 31 серпня 2007 року відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.