Єдиний унікальний номер 741/1158/16
Провадження № 2/741/479/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 18 жовтня 2016 року

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Киреєва О.В.,

з участю секретаря Жирка О.В.

та представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в ході судового розгляду уточнив, мотивуючи його тим, що 17 грудня 2003 року померла його тітка ОСОБА_3, після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається із земельних ділянок площами 3,0897 га та 1,0256 га, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області та належали ОСОБА_3 на підставі державного акту серії ЧН № 131689. Він (позивач) є спадкоємцем майна померлої за заповітом. ОСОБА_2 стверджував, що на момент смерті ОСОБА_3 проживала разом із ним за місцем його (позивача) проживання, а тому в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України він (позивач) вважається таким, що прийняв спадщину після смерті останньої. Нотаріус відмовив йому (позивачу) у видачі свідоцтва про право на спадщину.

ОСОБА_2 просив суд встановити факт постійного проживання разом із ОСОБА_3 на момент смерті останньої, а також визнати за ним право власності на земельні ділянки площами 3,0897 га та 1,0256 га, на які було виготовлено державний акт серії ЧН № 131689 та які належали померлій ОСОБА_3

У судове засідання позивач не зявився, його представник позовні вимоги підтримав з мотивів, які зазначені в позовній заяві з урахуванням уточненої заяви, просив їх задовольнити.

Представник Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області в судове засідання не зявився, сільський голова подав до суду заяву, в якій зазначив, що сільська рада не заперечує проти позову ОСОБА_2, просив справу розглядати без участі їх представника.

Суд розглядає справу у відсутності позивача та представника відповідача.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дали показання про те, що добре знали покійну ОСОБА_3, яка була тіткою позивача. ОСОБА_3 була одинокою жінкою, не мала дітей, коли захворіла, то ОСОБА_2 перевіз на проживання до себе у ІНФОРМАЦІЯ_1, доглядав за нею, лікував, після смерті похоронив.

Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

17 грудня 2003 року померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6).

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 за життя склала чотири заповіти, останній з яких посвідчений 17 грудня 2002 року, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 20 вересня 2016 року (а.с. 23-37) та копією заповіту від 17 грудня 2002 року (а.с. 7).

З копії заповіту, посвідченого 17 грудня 2002 року в Селищенській сільській раді Носівського району Чернігівської області, який зареєстрований за № 58 в реєстрі нотаріальних дій, (а.с. 7) вбачається, що ОСОБА_3 усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Таким чином, спадкування після смерті ОСОБА_3 здійснюється за заповітом, посвідченим 17 грудня 2002 року.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України ОСОБА_2, як особа, визначена у заповіті, має право на спадкування після смерті ОСОБА_3

З повідомлення Носівської районної державної нотаріальної контори № 1731/01-16 (а.с. 21) та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 20 вересня 2016 року (а.с. 22) вбачається, що спадкова справа після померлої 17 грудня 2003 року ОСОБА_3 не заводилася.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї.

Факт, який просить встановити позивач, підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків.

З копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1140/02-31 від 22 червня 2016 року (а.с. 11) вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначені земельні ділянки у звязку з тим, що ОСОБА_2 не звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, а також в звязку з відсутністю документів, які б підтверджували факт вступу ним у фактичне управління та володіння спадковим майном, та правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У судовому засіданні встановлено, що на день смерті ОСОБА_3 проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується поясненнями представника позивача, показаннями свідків та копією свідоцтва про смерть (а.с. 6), в якому місцем смерті ОСОБА_3 зазначено с. Мрин Носівського району Чернігівської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення даного факту має для ОСОБА_2 юридичне значення, так як дозволить йому реалізувати своє право на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_3

За таких обставин позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на земельні ділянки, суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 за життя набула право власності на земельні ділянки площами 3,0879 га, кадастровий номер :02:001:0827, та 1,0256 га, кадастровий номер :02:001:0917, із земель колишнього КСП імені Стратілата, які розташовані на території Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області, на які на імя останньої був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 131689, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 52 від 15 квітня 2004 року, що підтверджується повідомленням відділу Держгеокадастру у Носівському районі Чернігівської області від 4 липня 2016 року (а.с. 9).

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 131689 втрачено, факт його втрати підтверджується оголошенням про втрату у газеті «Носівські вісті» (а.с. 10).

Відповідно до ст. 1225 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Відповідно до п. «г» ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналізуючи добуті й досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на спадкові земельні ділянки також підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 1216, 1218, 1223, 1225, 1268 ЦК України, ст. 125 ЗК України, ст.ст. 213, 215, 256 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на час відкриття спадщини постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_3, яка померла 17 грудня 2003 року.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на земельні ділянки площами 3,0879 га, кадастровий номер :02:001:0827, та 1,0256 га, кадастровий номер :02:001:0917, із земель колишнього КСП імені Стратілата, які розташовані на території Селищенської сільської ради Носівського району Чернігівської області та на які був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 131689, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 52 від 15 квітня 2004 року, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, яка померла 17 грудня 2003 року.

На рішення позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя О.В.Киреєв