АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/542/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 Кімстачов О. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівГончар Н.І., Корнієнко Н.В.
секретарГончар Л.В.

за участю:

позивача ОСОБА_6

представників позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8

представника відповідача Дудник О.М.

представника третьої особи ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ректор Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини ОСОБА_11, про визнання незаконними наказів про переведення і звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона працювала на посаді професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління в Уманському державному педагогічному університеті ім. П.Тичини з 24.11.2014 року.

Наказом № 113-к/п від 30 червня 2015 року вона була звільнена з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строкового трудового договору.

ОСОБА_6 вважає дії відповідача незаконними, у зв'язку з чим просила суд: визнати неправомірними дії Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини у частині одноосібної зміни умов трудового договору ОСОБА_6; визнати незаконним і скасувати п. 1.4 наказу по УДПУ ім. П.Тичини №113-к/п від 30.06.2015 року про звільнення ОСОБА_6; визнати незаконними наказ №193-к/п від 23.12.2014 року про переведення ОСОБА_6 з посади в.о. проректора з науково-педагогічної роботи (1,0 ставки), професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління за сумісництвом (0,5 ставки) на посаду професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління (0,5 ставки) у частині визначення ОСОБА_6 строку трудового договору по 30.06.2015 року, та наказу №3-к/п від 13.01.2015 року про переведення ОСОБА_6 з посади професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління з 0,5 ставки на посаду професора зазначеної кафедри 1,0 ставки у частині визначення ОСОБА_6 строку трудового договору по 30.06.2015; поновити ОСОБА_6 на роботі на посаді професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління в Уманському державному педагогічному університеті імені П.Тичини з дня звільнення з 01.07.2015 року; стягнути з УДПУ ім. П.Тичини середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2015 року до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000,00грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо встановлення строку трудового договору до 30.06.2015 року, при призначенні та переведенні на зазначенні вище посади є правомірними, а тому відповідні накази не підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Крім того зазначено, що судом першої інстанції не встановлено порушень відповідачем законодавства про працю при звільненні ОСОБА_6 з роботи, а тому позовні вимоги про поновлення її на посаді професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, задоволенню також не підлягають.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до ст.29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Згідно ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ч.2 ст.39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Аналіз правових норм дає підстави для висновку про те, що між сторонами було укладено трудовий договір на невизначений строк і відповідачем при переведенні, звільненні позивача з роботи, було порушено законодавство про працю та право позивача, яке підлягає судовому захисту у відповідності до ст.16 ЦК України.

При цьому колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_6 правомірно з 24 листопада 2014 року була прийнята на посаду в.о. проректора з науково-педагогічної роботи Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини, за її заявою від 21.11.2014 року, про що свідчить п.1.1 наказу №180-к/п від 25.11.2014 року. Згідно з цим наказом вона була прийнята на вказану посаду до погодження з міністерством (а.с. 18-19).

03.12.2014 року ректор університету звернувся до Міністерства освіти і науки України із проханням надати згоду на призначення ОСОБА_6 на посаду проректора з науково-педагогічної роботи (а.с. 90).

Оскільки згоди на призначення ОСОБА_6 на вказану посаду отримано не було, за її заявою від 23.12.2014 року (а.с.20), ОСОБА_6 згідно із п.1.1. наказу №193-к/п від 23.12.2014 року, з 24 грудня 2014 року була переведена з посади в.о. проректора з науково-педагогічної роботи (1,0 ставки) та професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління за сумісництвом (0,5 ставки) на посаду професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління (0,5 ставки), терміном до 30 червня 2015 року (а.с.21).

Позивачем же заперечується факт погодження з нею строку дії трудового договору до 30 червня 2015 року і наявність резолюції на її заяві ректора «До наказу, терміном до 30.06.2015 р.», оскільки згода позивача на виконання роботи за строковим трудовим договором відсутня, покликаючись на безстроковість трудового договору та заперечує факт ознайомлення з наказом.

З даною позицією позивача погоджується і колегія суддів, оскільки ОСОБА_6 в заяві від 23.12.2014 року не зазначала строку перебування на роботі, в наказі №193-к/п від 23.12.2014 року відсутній її підпис про ознайомлення з наказом та відсутній запис про відмову в ознайомленні з наказом.

Колегія суддів відхиляє твердження відповідача про відмову позивача від ознайомлення з наказом №193-к/п від 23.12.2014 року та наявність акту про відмову працівника від ознайомлення під підпис від 24.12.2014 року (а.с.68), оскільки вони спростовуються поясненнями позивача, даними перевірки та листом територіальної державної інспекції з питань праці у Черкаській області (а.с.46), про відсутність письмового ознайомлення з наказом.

При цьому колегія суддів враховує також, що при ознайомленні з оригіналами наказів №180-к/п від 25.11.2014 року та №193-к/п від 23.12.2014 року, які були витребуванні у представника відповідача для огляду в судовому засіданні, встановлено, що дані накази не перебували в підшитому і пронумерованому вигляді у відповідній папці для їх зберігання.

В підтвердження безстроковості трудового договору свідчить наявність п.1.43 наказу №52-к/п від 27.04.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_6 попереджено про закінчення строкового трудового договору 30.06.2015 року (а.с.72). При наявності попереднього строкового договору, відсутня необхідності в наказі №52-к/п від 27.04.2015 року.

В підтвердження безстроковості трудового договору свідчить наявність заяви ОСОБА_6 від 07.05.2015 року, в якій остання просить надати щорічну відпустку з 01.07.2015 року на 33 календарних дні з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та 10 днів без збереження заробітної плати. Відповідно до п.1.10 наказу №53-к/п від 12.06.2015 року (а.с.63), ОСОБА_6 надано 33 календарних днів щорічної відпустки за відпрацьований 2014/15 навчальний рік та 10 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати з 01.07.2015 року по 12.08.2015 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Таким чином колегією суддів встановлено, що трудовий договір між сторонами відповідно до п.1.1 наказу №193-к/п від 23.12.2014 року, укладено на невизначений строк, він є безстроковим у розумінні п.1 ч.1 ст.23 КЗпП України, а тому колегія суддів приходить до висновку про незаконність п.1.1 наказу №193-к/п від 23.12.2014 року про переведення ОСОБА_6 з посади в.о. проректора з науково-педагогічної роботи (1,0 ставки), професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління за сумісництвом (0,5 ставки) на посаду професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління (0,5 ставки), у частині визначення ОСОБА_6 строку трудового договору по 30.06.2015 року.

Встановлено, що за заявою ОСОБА_6 від 25.12.2014 року (а.с.22), п.3.6 наказу №3-к/п від 13.01.2015 року позивач, з 13.01.2015 була переведена з 0,5 ставки на 1,0 ставки професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління, терміном до 30.06.2015 (а.с.23).

Позивач заперечує погодження з нею строку дії трудового договору до 30 червня 2015 року, наявності резолюції на її заяві ректора «До наказу, терміном до 30.06.2015 р.», оскільки згода позивача на виконання роботи за строковим трудовим договором відсутня, вважає договір безстроковим та заперечує факт ознайомлення з наказом.

З даною позицією погоджується і колегія суддів, оскільки ОСОБА_6 в заяві від 25.12.2014 року не зазначала строку перебування на роботі, в наказі №3-к/п від 13.01.2015 року відсутній підпис позивача про ознайомлення з наказом та відсутній запис про відмову в ознайомленні з наказом.

Колегія суддів відхиляє твердження відповідача про відмову позивача від ознайомлення з наказом №3-к/п від 13.01.2015 року та наявність акту про відмову працівника від ознайомлення під підпис від 14.01.2015 року (а.с.70), оскільки вони спростовуються поясненнями позивача, даними перевірки та листом територіальної державної інспекції з питань праці у Черкаській області (а.с.46), про відсутність письмового ознайомлення з наказом.

В підтвердження безстроковості трудового договору свідчить наявність п.1.43 наказу №52-к/п від 27.04.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_6 попереджено про закінчення строкового трудового договору 30.06.2015 року.

Таким чином колегією суддів встановлено, що трудовий договір між сторонами відповідно до п.3.6 наказу №3-к/п від 13.01.2015 року, укладено на невизначений строк, він є безстроковим у розумінні п.1 ч.1 ст.23 КЗпП України, а тому колегія суддів приходить до висновку про незаконність п.3.6 наказу №3-к/п від 13.01.2015 року про переведення ОСОБА_6 з посади професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління з 0,5 ставки на посаду професора зазначеної кафедри 1,0 ставки у частині визначення ОСОБА_6 строку трудового договору по 30.06.2015 року.

Встановлено, що п.1.4 наказу №113-к/п від 30.06.2015 року ОСОБА_6 було звільнено з роботи з 30.06.2015 року, у зв'язку із закінчення терміну строкового трудового договору по п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с.30).

Колегія суддів приходить до висновку про незаконність даного наказу, оскільки встановлено, що трудові договори, відповідно до п.1.1 наказу №193-к/п від 23.12.2014 року та п.3.6 наказу №3-к/п від 13.01.2015 року, укладено на невизначений строк, вони є безстроковими, а тому звільнення позивача ОСОБА_6 з роботи 30.06.2016 року, на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України - є неправомірним і позивач підлягає поновленню на роботі на посаді професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління в Уманському державному педагогічному університеті імені П.Тичини з дня звільнення з 01.07.2015 року.

При ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції, як на підставу в задоволенні позовних вимог позивача, є посилання на ст. 55 ЗУ «Про вищу освіту» та зазначено, що під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу. В окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

Колегія суддів не погоджується з даним твердженням, оскільки встановлено, що строковий трудовий договір між сторонами не укладався. На підставі заяви ОСОБА_6 від 23.12.2014 року, п.1.1. наказу №193-к/п від 23.12.2014 року, позивача переведено з посади виконуючого обов'язки проректора з науково-педагогічної роботи на посаду професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління, за якою позивач працювала за сумісництвом на 0,5 посадового окладу, і сумісництво стало основним місцем роботи позивача за вакантною посадою.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно до п. 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством -календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи

підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства

(абз. З п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки про доходи №219 від 14.07.2015 року, виданої Уманським державним університетом імені П.Тичини (а.с.31), середньомісячна заробітна плата позивача становить 5029 грн.35 коп. Виходячи із середньоденного заробітку позивача 209 грн. 56 коп. (10058,71:48=209,56), слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2015 року до дня поновлення на роботі, тобто 22.03.2016 року, в сумі 44636 грн.28 коп. (209,56х(8 міс. х 24 дн.+21 дн.)=44636,28).

При поданні позовної заяви до суду першої інстанції позивачем ставилась вимога про стягнення з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди грошових коштів в сумі 10000 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що її життя після звільнення зазнало суттєвих змін. Дана робота була єдиним джерелом існування. Весь час, що минув після звільнення, позивач перебуває в стресовому стані, без засобів до існування. Внаслідок незаконного звільнення позивач безпідставно була позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та своєї сім'ї, так як на її утриманні перебуває чоловік, який довгий час хворіє та проходить складний період реабілітації, а також на утриманні знаходиться малолітня донька. Постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та свою сім'ю, вона перебуває в постійній нервовій та психологічній напрузі. Незаконне звільнення призвело до того, що позивач постійно думає, як та куди влаштуватись на роботу, оскільки звільнення відбулось раптово, більш того без будь-яких законних підстав, що спричинило значні моральні страждання.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз'яснень п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем при переведенні та звільненні позивача порушено законні права позивача і це призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав та глибину душевних страждань, колегія суддів задовольняє вимоги позивача в цій частині частково та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 3000 грн.

При поданні позовної заяви до суду першої інстанції позивачем ставилась вимога про визнання неправомірними дій відповідача у частині одноособової зміни умов трудового договору, але колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні в цій частині вимог позивача, оскільки вважає, що дані вимоги необхідно було б вирішувати при поданні адміністративного позову, а не в позовному провадженні.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, при невідповідності висновків суду обставинам справи та з неправильним застосування норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольняє частково, оскаржуване рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.12.2015 року у даній справі скасовує та ухвалює нове.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ректор Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини ОСОБА_11, про визнання незаконними наказів про переведення і звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, задовольняє частково.

Визнає незаконним і скасовує п.1.4 наказу по Уманському державному педагогічному університету ім. П.Тичини №113-к/п від 30.06.2015 року про звільнення ОСОБА_6 з роботи у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору по п.2 ст.36 КЗпП України.

Визнає незаконним і скасовує п.1.1 наказу по Уманському державному педагогічному університету ім. П.Тичини №193-к/п від 23.12.2014 року про переведення ОСОБА_6 з посади в.о. проректора з науково-педагогічної роботи (1,0 ставки), професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління за сумісництвом (0,5 ставки) на посаду професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління (0,5 ставки) у частині визначення ОСОБА_6 строку трудового договору по 30.06.2015 року.

Визнає незаконним і скасовує п.3.6 наказу по Уманському державному педагогічному університету ім. П.Тичини №3-к/п від 13.01.2015 року про переведення ОСОБА_6 з посади професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління з 0,5 ставки на посаду професора зазначеної кафедри 1,0 ставки у частині визначення ОСОБА_6 строку трудового договору по 30.06.2015 року.

Поновлює ОСОБА_6 на роботі на посаді професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління в Уманському державному педагогічному університеті імені П.Тичини з дня звільнення з 01.07.2015 року.

Стягує з Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2015 року до дня поновлення на роботі, тобто 22.03.2016 року, в сумі 44636 грн.28 коп.

Стягує з Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини на користь ОСОБА_6 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позивних вимог ОСОБА_6 - відмовляє.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, оскільки позов позивача задоволено частково, остання згідно до п.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», була звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції та за подання апеляційної скарги, тому судові витрати в сумі 7303 грн. 72 коп. підлягають до стягнення з відповідача на спеціальний рахунок.

Судові витрати складаються з оплати судового збору за подання позову до суду першої інстанції: по вимогах про визнання незаконними і скасування 3-х наказів, що складає 1653 грн. 60 коп. (551,20х3=1653,60); по вимогах про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 446 грн. 36 коп.; по вимогах про відшкодування моральної шкоди - 1378 грн., всього 3477 грн. 96 коп. (1653,60+446,36+1378=3477,96), та з оплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3825 грн. 76 коп. (3477,96*110%=3825,76), а всього на суму 7303 грн. 72 коп. (3477,96+3825,76=7303,72).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ректор Уманського державного педагогічного університету ім. П. Тичини ОСОБА_11, про визнання незаконними наказів про переведення і звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ректор Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини ОСОБА_11, про визнання незаконними наказів про переведення і звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати п.1.4 наказу по Уманському державному педагогічному університету ім. П.Тичини №113-к/п від 30.06.2015 року про звільнення ОСОБА_6 з роботи у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору по п.2 ст.36 КЗпП України.

Визнати незаконним і скасувати п.1.1 наказу по Уманському державному педагогічному університету ім. П.Тичини №193-к/п від 23.12.2014 року про переведення ОСОБА_6 з посади в.о. проректора з науково-педагогічної роботи (1,0 ставки), професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління за сумісництвом (0,5 ставки) на посаду професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління (0,5 ставки) у частині визначення ОСОБА_6 строку трудового договору по 30.06.2015 року.

Визнати незаконним і скасувати п.3.6 наказу по Уманському державному педагогічному університету ім. П.Тичини №3-к/п від 13.01.2015 року про переведення ОСОБА_6 з посади професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління з 0,5 ставки на посаду професора зазначеної кафедри 1,0 ставки у частині визначення ОСОБА_6 строку трудового договору по 30.06.2015 року.

Поновити ОСОБА_6 на роботі на посаді професора кафедри загальної педагогіки, педагогіки вищої школи та управління в Уманському державному педагогічному університеті імені П.Тичини з дня звільнення з 01.07.2015 року.

Стягнути з Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2015 року до дня поновлення на роботі, тобто 22.03.2016 року в сумі 44636 грн.28 коп.

Стягнути з Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини на користь ОСОБА_6 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позивних вимог ОСОБА_6 - відмовити.

Стягнути з Уманського державного педагогічного університету ім. П.Тичини на спеціальний рахунок судові витрати в сумі 7303 грн. 72 коп.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :