УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Гримич М.К., Колодійчука В.М.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Заступника прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_7 - Раковим Володимиром Вячеславовичем, на рішення апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування рішення Київської міської ради від 19 лютого 2009 року «Про передачу земельної ділянки громадянці ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1», про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 20 липня 2009 року, відповідно до якого Київська міська рада передала, а ОСОБА_6 прийняла в оренду земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1, площею 0,0801 га, строком на 25 років.

Позовні вимоги Заступник прокурора Шевченківського району м. Києва обґрунтував тим, що спірна земельна ділянка знаходиться в центральній історичній частині міста, археологічному заповіднику, на землях природного-заповідного фонду, охоронюваній зоні і передача Київською міською радою такої земельної ділянки ОСОБА_6 проведена з порушенням вимог закону, оскільки при передачі землі не було дотримано відповідної процедури, зокрема не проведено обов'язкової державної експертизи проекту відведення земельної ділянки, не розроблено та не затверджено містобудівну документацію, а саме детального плану території на земельну ділянку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним та скасовано рішення Київської міської ради від 19 лютого 2009 року «Про передачу земельної ділянки громадянці ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1»

Визнано недійсним договір оренди, відповідно до якого Київська міська рада передає, а ОСОБА_6 приймає в оренду земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1, площею 0,0801 га, строком на 25 років.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - Раков В.В. просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 60 ЦПК України і виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами факт порушення вимог закону при ухваленні Київською міською радою 19 лютого 2009 року оскаржуваного рішення та при укладенні 20 липня 2009 року оскаржуваного договору оренди спірної земельної ділянки. Суд дійшов висновків, що зібрані у справі докази підтверджують дотримання вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельного кодексу України, Закону України «Про охорону культурної спадщини», Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» при проведенні погоджувальних процедур, отриманні дозвільних документів, тощо, які передували ухваленню Київською міською радою рішення про передачу земельної ділянки ОСОБА_6 та укладенню з нею договору оренди землі.

Апеляційний суд з такими висновками не погодився, встановив, що спірна земельна ділянка має особливий статус пам'ятки історії та культури і передача такої земельної ділянки під забудову приватній особі без археологічного дослідження цієї земельної ділянки є порушенням вимог закону. Апеляційний суд дійшов висновків, що оскаржувані позивачем рішення та договір оренди землі суперечать положенням ст. ст. 20, 21 Земельного Кодексу України і підлягають скасуванню/визнанню недійсними.

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київської міської ради від 19 лютого 2009 року «Про передачу земельної ділянки громадянці ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_6 та передано останній у довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

20 липня 2009 року між Київською міською радою та орендарем ОСОБА_6 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки терміном на 25 років.

Вказана земельна ділянка входить до археологічного заповідника та зони охоронюваного ландшафту (рішення Київського міськвиконкому № 920 від 16 липня 1979 року).

На охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам'яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини (ч. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

У матеріалах справи міститься копія кадастрової справи № 7501 «Про передачу земельної ділянки громадянці ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1», до якої включено проект відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_6 розроблений комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» з урахуванням вимог ст. ст. 93, 116, 124 Земельного кодексу України на підставі позитивних погоджувальних документів відповідних уповноважених містобудівних, архітектурних, проектних, охоронюваних, погоджувальних організацій (а. с. 75-129, т. 1). Такий проект погоджено з Державною службою з питань національної культурної спадщини, Головним управлінням охорони культурної спадщини, а також з Інститутом археології Національної Академії Наук України який розглянув питання про можливість надання спірної земельної ділянки під забудову ОСОБА_6 після проведення археологічної розвідки та вивчення архівних матеріалів, встановив застереження про неможливість проведення будь-яких земельних робіт без обов'язкового археологічного нагляду (а. с. 73, т. 1).

Наведені вище обставини спростовують висновки апеляційного суду щодо передачі ОСОБА_6 спірної земельної ділянки без проведення археологічної розвідки.

Крім того, ч. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачена заборона без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини на проведення будівельних, земельних робіт, а не на передачу земельної ділянки уповноваженим органом в користування фізичній особі. Не міститься такого застереження і в ст. 34 вказаного вище Закону, посилання на яку міститься у рішенні апеляційного суду.

За правилами п. 3 ч. 1 ст. 216 ЦПК України мотивувальна частина рішення апеляційного суду повинна містити назву статті, її частину, тощо, на підставі якої вирішено справу.

Оскаржуване в касаційному порядку рішення апеляційного суду не містить вказівку на норму права на підставі якої суд дійшов висновків що передача земельної ділянки яка має особливий статус пам'ятки історії та культури під забудову приватній особі без археологічного дослідження цієї земельної ділянки є порушенням норм закону.

Таким чином наявні підстави вважати, що висновки апеляційного суду про обґрунтованість позову ґрунтуються на припущеннях.

Посилання апеляційного суду на порушення вимог ст. ст. 20, 21 Земельного Кодексу України при ухваленні оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування та укладенні договору оренди спірної земельної ділянки є передчасними, оскільки вказані норми права є загальними, а до спірних правовідносин слід застосовувати спеціальні норми матеріального права, зокрема норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Оскільки апеляційним судом не виконано у повній мірі вимоги ст. 303 ЦПК України, порушено принципи закріплені у ст. ст. 213, 214 ЦПК України, та ухвалено у справі судове рішення яке ґрунтується на припущеннях, колегія суддів касаційного суду дійшла висновків про необхідність скасування оспорюваного судового рішення апеляційного суду.

Не можна погодитися і з висновками суду першої інстанції щодо предмета та підстав позову, оскільки висновки районного суду про безпідставність заявлених позовних вимог ґрунтуються на неповних встановлених обставинах справи, без належного визначення характеру правовідносин між її сторонами та норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин.

Зокрема, касаційна скарга містить посилання на те, що відповідно до договору суборенди земельної ділянки від 04 грудня 2012 року ОСОБА_6 передала ОСОБА_7 у суборенду спірну земельну ділянку. Зазначений договір суборенди було укладено за згодою Київської міської ради. Матеріали цивільної справи міститься заяву адвоката Ракова В.В., якою підтверджується, що існують права і інтереси ОСОБА_7 на зазначену земельну ділянку: по-перше, як власника споруди, що на ній розташована, по-друге, як титульного власника самої земельної ділянки.

Дані обставини не спростовуються наявними у матеріалах справи документами, а тому суд першої інстанції мав визначити належним чином коло осіб, які мають брати участь у розгляді справи та, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10, ст. 33 ЦПК України вирішити питання щодо залучення ОСОБА_7 до участі у її розгляді.

У зв'язку з наведеним та, оскільки апеляційний суд не наділений процесуальними правами на залучення до участі у справі інших осіб, рішення районного суду слід скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, як це передбачено вимогами ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - Ракова Володимира Вячеславовича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:М.К. Гримич О.В. Кафідова В.М. Колодійчук І.М. Фаловська