Апеляційний суд Кіровоградської області
№ 22-ц/781/1914/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Запорожець О. М.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

15.09.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючої судді - Суровицької Л.В.,

суддів - Авраменко Т.М., Франко В.А.,

секретар - Гусак А.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 02 вересня 2000 року з відповідачем перебуває у шлюбі. Фактично припинили шлюбні відносини та проживають окремо з грудня 2013 року.

В період шлюбу за спільні з відповідачем кошти придбали будівлю магазину міні-маркет «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1, право власності на яку було оформлено на відповідача. Після припинення шлюбних відносин, відповідач одноособово користується цим майном, його до міні-маркету не допускає. Добровільно згоди про поділ вказаного нерухомого майна не досягли, тому просив суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити йому у власність ? частину будівлі магазину міні-маркету «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1. Виділити ОСОБА_2 ? вказаного майна (т.1, а.с.2-4).

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Зазначала, що вона з 2002 року зареєстрована як фізична особа-підприємець та здійснює підприємницьку діяльність. Для цієї діяльності у 2004 році придбала недобудоване нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 за 30 000 гривень. В період з вересня 2004 року по вересень 2008 року будівля повністю відремонтована, перебудована і обладнана під торгівельні зали. В ремонт вказаної будівлі були вкладені кошти приватного підприємця ОСОБА_4. Вважає, що спірний магазин не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ця будівля є її приватною власністю як фізичної особи-підприємця, оскільки кошти для придбання вказаної будівлі ОСОБА_3 не надавав.

В обгрунтування позову зазначала, що в період шлюбу вони з відповідачем придбали у власність житловий будинок АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 7.09.2006 року, право власності на який зареєстровано на ім'я відповідача. Вартість будинку на даний час становить 360 000 грн. Крім того, в період шлюбу були придбані побутові прилади, техніка і меблі: кухня вбудована вартістю , холодильник LG , духова шафа BOSH , поверхня індукційна , мікрохвильова піч SAMSUNG , хлібопічка , кавоварка, блендер зі скляною чашкою, гриль, витяжка кухонна , бойлер (водонагрівач) Gorenie, пральна машина «Рейнфорд», душова кабіна, телевізор, комп'ютер, дерев'яне ліжко, матрац , жалюзі на 7 вікон , люстра на п'ять плафонів, люстра кругла, всього на загальну суму 79 550 грн.. Також в період шлюбу був придбаний автомобіль та причіп, які без її згоди відповідач продав. Просила суд відмовити ОСОБА_3 у задоволенні його позову. В порядку поділу майна подружжя просила визнати за нею право власності на ? частину будинку АДРЕСА_2 та стягнути з ОСОБА_3 ? частину вартості будинку, а саме 180 000 грн. Просила виділити їй в порядку поділу майна подружжя холодильник LG вартістю 10 000 грн., духову шафу BOSH вартістю , блендер зі скляною чашкою вартістю 350 грн., витяжку кухонну вартістю 1800 грн., бойлер (водонагрівач) «Gorenia» - 3200 грн.; хлібопічку - 650 грн., пральну машину «Рейнфорд» - 4000 грн.; мікрохвильову піч - 1500 грн., дерев'яне ліжко 3200 грн., матрац 1500 грн., всього на загальну суму 31 700 грн. (т.1, а.с.17-19).

В ході розгляду справи уточнила позовні вимоги і просила суд в порядку поділу майна виділити їй холодильник, духову шафу, блендер зі склаяною чашкою, витяжку кухонні, бойлер , хлібопічку, пральну машину, жалюзі на 7 вікон, дерев'яне ліжко, матрац всього на загальну суму 39025 грн.. Просила виділити ОСОБА_3 кухню вбудовану, поверхню індукційну, кавоварку, гриль, дущову кабіну, телевізор Самсунг, комп'ютер, мікрохвильову піч, люстру на 5 плафонів, люстру круглу, всього на загальну суму 39025 грн.. Крім того, просила відступити від рівності часток при поділі житлового будинку та визнати за нею право власності на 9/10 частин спірного житлового будинку по АДРЕСА_2, а за ОСОБА_3 визнати право власності на 1/10 частину цього будинку (т.1, а.с.202).

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2016 року позов та зустрічний позов задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будівлі магазину міні-маркет «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований по АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівлі магазину міні-маркет «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований по АДРЕСА_1.В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. У порядку розподілу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на1/2 частину будинку АДРЕСА_2 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2

Зі спільного майна подружжя виділено ОСОБА_2 у власність: холодильник LG вартістю 15000 грн.; духову шафу вартістю 6500 грн.; блендер зі скляною чашкою вартістю 675 грн.; витяжку кухонну вартістю 1800 грн.; бойлер (водонагрівач) вартістю 4200 грн.; хлібопічку вартістю 650 грн.; пральну машину «Рейнфорд» вартістю 4000 грн.; жалюзі на сім вікон вартістю 1500 грн.; деревяне ліжко вартістю 3200 грн.; матрац вартістю 1500 грн. на загальну суму 39025 грн.

Зі спільного майна подружжя виділено ОСОБА_3 у власність: кухню вбудовану вартістю 24000 грн., поверхню індукційну вартістю 2500 грн., кавоварку вартістю 350 грн., гриль вартістю 275 грн., душову кабіну вартістю 2500 грн., телевізор Самсунг вартістю 1800 грн., компютер вартістю 3900 грн., мікрохвильову піч вартістю 1500 грн., люстру на пять плафонів вартістю 700 грн., люстру круглу вартістю 1500 грн. на загальну суму 39025 грн.. В решті зустрічних позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 3890 грн. 40 коп..Стягнуто ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 480 грн.. Стягнуто ОСОБА_3. на користь ОСОБА_2 1843 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування витрат, понесених при проведенні судово-товарознавчої експертизи (т.1, а.с.231-236).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині часткового задоволення позову, а саме про визнання права власності на ? частину будівлі магазину за кожним з подружжя та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Скасувати рішення в частині часткового задоволення зустрічного позову про поділ майна подружжя, а саме щодо визнання права власності за кожним з подружжя на ? частину будинку по АДРЕСА_2 та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на 9/10 частин, а за ОСОБА_3 право власності на 1/10 частину вказаного будинку (т.2, а.с.1-7).

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_3 та його представник заперечили проти цих доводів і просили рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що з 02 вересня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Дітей від шлюбу не мають.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 20 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (т.1,а.с.223).

В період шлюбу було набуте майно:

- незакінчене будівництвом приміщення (цегляна будівля), процент готовності якого складає 95 %, що розташоване в АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 серпня 2004 року, укладеного між ПП «ІНТЕРЦЕНТР» та ОСОБА_2 (т.1,а.с.24). Продаж приміщення за домовленістю сторін вчинено за 30 000 грн., які покупець сплатила повністю до підписання договору. Вказане приміщення добудовано та є магазином - міні-маркет «ІНФОРМАЦІЯ_1». 23 вересня 2008 року свідоцтво про право власності на будівлю магазину міні-маркет «ІНФОРМАЦІЯ_1 видано на ім'я ОСОБА_2 (т.1,а.с.23). Магазин використовується ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності;

-житловий будинок по АДРЕСА_2 загальною площею 35,50 кв.м., розташований на земельній ділянці розміро 1499,75 кв.м. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 вересня 2006 року, право власності на яке оформлено на ОСОБА_3 (т.1 а.с.32). Відповідно до п.6 договору, продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 32825 грн., які покупець сплатив до підписання договору;

-побутові прилади, техніка і меблі, перелічені у зустрічній позовній заяві, що не заперечується позивачем.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 13 вересня 2002 року ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець (т.1,а.с.20).

Ухвалюючи рішення про визнання спірної будівлі магазину міні-маркет «ІНФОРМАЦІЯ_1» спільною сумісною власністю подружжя та про визнання за кожною із сторін права власності на ? частини будівлі, суд першої інстанції виходив з того, що вказане приміщення придбано в період шлюбу , а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Проте, з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд дійшов до такого висновку з порушенням норм матеріального і процесуального права, такий висновок не ґрунтується на обставинах справи.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6- 2641цс15 від 16.12.2015).

Як свідчать матеріали справи, обґрунтовуючи позов про поділ спірної будівлі магазину, позивач зазначав про те, що вказане майно було придбано за спільні кошти.

Як встановлено судом, спірне приміщення було придбано недобудованим, в період з 2004 року по 2008 рік здійснювалась його добудова та реконструкція.

За приписами ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач пояснив, що на придбання магазину кошти надавали його батьки, проте на порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України належних доказів на підтвердження своїх доводів ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надав.

ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснила, що дійсно батьки позивача надавали кошти в позику, але для розвитку її підприємницької діяльності, на закупівлю товару. Вказані кошти повернуті матері позивача, що підтверджено її особистими підписами у зошиті, який був пред'явлений в судовому засіданні.

Вказані заперечення відповідача, позивачем не спростовані.

В порушення вимог ч.3 ст.212 ЦПК України, яка передбачає, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки тим обставинам, що 24 червня 2004 року ОСОБА_2 отримала в ЗАТ ПриватБанк у кредит 9 300 доларів США на споживчі цілі строком до 23 червня 2006 року та згідно додаткової угоди № 1 до кредитного договору отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 18 600 доларів США (т.1,а.с.2-7-212).

Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником ЗАТ ПриватБанк, по угоді від 24 червня 2004 року заборгованість відсутня (т.1, а.с.219).

Доказів того, що кошти в погашення кредиту надавались і другим з подружжя, ОСОБА_3 не надав.

Також не дав суд належну правову оцінку рішенню Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, яким встановлено, що 08 липня 2004 року та 18 серпня 2006 року ОСОБА_2, як фізична особа-підприємець, отримала від ОСОБА_4 в борг гроші в сумі 40 000 грн. на придбання нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 та в сумі 120 000 грн. для будівництва магазину міні-маркет по АДРЕСА_1. За розписками, наданими на підтвердження договорів позики, зобов'язання позичальника виникли саме з діяльності фізичної особи - підприємця (т.1, а.с.195-202).

Вказаним рішенням суду з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 400 000 грн., а також три проценти річних, інфляційні втрати, всього 569079 грн., що свідчить про те, що правовідносини із зобов'язання виникли не в інтересах сім'ї. Також підтверджується, що спірне майно - будівля магазину була придбана за рахунок коштів третіх осіб.

Згідно висновку експерта № 1630,1631 судової оціночно-будівельної експертизи від 14 квітня 2016 року дійсна ринкова вартість магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1

Довідкою Новоархангельського районного центру зайнятості від 12 грудня 2014 року підтверджується, що ОСОБА_3 на час придбання спірної будівлі магазину не працював. Перебував на обліку в Новоархангельському районному центрі зайнятості з 17 березня 2004 року по 28 квітня 2005 року. 29 квітня 2005 року було зареєстровано трудовий договір між працівником ОСОБА_3 і фізичною особою-підприємцем,яка використовує найману працю ОСОБА_2 у період з 29 квітня 2005 року по 03 червня 2011 року (а.с.74).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-21цс15 від 11.03.2015 року).

За таких обставин, оскільки відсутні докази факту спільної участі подружжя коштами або працею в набутті спірного магазину, суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст.60 СК України та здійснив поділ будівлі магазину як спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України відповідачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту придбання спірної будівлі магазину за особисті кошти, одержані в позику. Також надані докази використання спірного магазину для підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України( вказана правова позиція Верховного Суду України висловлена у справі № 6-79цс13 від 2.10.2013 року).

Оскільки суд першої інстанції при вирішенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а саме будівлі магазину міні-маркет «ІНФОРМАЦІЯ_1» допустив порушення норм матеріального і процесуального права, прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи, відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Факт придбання житлового будинку по АДРЕСА_2 в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, сторонами не заперечується.

Указавши на те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо можливості поділу такого майна.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 ЦК України).

Судом встановлено, що шлюбний договір сторонами не укладався, домовленості щодо поділу майна відсутні.

Відступити від засади рівності часток при вирішенні спору про поділ майна, суд може у випадках, передбачених ч.2 і ч.3 ст.70 СК України. Зокрема, це має місце за обставин, що мають істотне значення, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Разом з тим, відповідач належних та допустимих доказів такої поведінки позивача не надала ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду. Тому за таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для відступлення від засади рівності часток.

Доводи апеляційної скарги висновків суду щодо поділу спірного житлового будинку не спростовують. Суд першої інстанції ухвалив рішення в частині визнання права власності за кожним із сторін на ? частину спірного житлового будинку з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду в цій частині залишається без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2016 року в частині поділу будівлі магазину, скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ будівлі магазину міні-маркет «ІНФОРМАЦІЯ_1» АДРЕСА_1

Рішення в частині поділу будинку АДРЕСА_2 залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя Л.В.Суровицька

Судді Т.М.Авраменко

В.А.Франко