АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Коробенко С.В.
Справа №760/2905/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення штрафних санкцій за затримку виплати страхового відшкодування,-

В С Т А Н О В И Л А

У лютому 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення штрафних санкцій за затримку виплати страхового відшкодування.

У мотивування позовних вимог посилалася на те, що 13.03.2013 року між нею та відповідачем укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2107-13-00082, предметом якого є страхування автомобіля марки «Mazda 2», д.н.з. НОМЕР_1. Строк дії Договору - з 25 березня 2013 року по 24 березня 2014 року.

04 жовтня 2013 року у м. Харкові відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю її застрахованого автомобіля, внаслідок якої останній отримав механічні пошкодження.

Страховиком випадок визнаний страховим та 02.12.2013 року їй виплачене страхове відшкодування в розмірі 45 622,50 грн.

У подальшому 25.12.2015 року відповідач здійснив доплату страхового відшкодування у розмірі 19 341,52 грн.

ПрАТ «СК «Українська страхова група» не бажала добровільно виконувати своє зобов'язання щодо здійснення виплати страхового відшкодування, чим грубо порушила норми чинного законодавства.

У зв'язку з цим за період з 03.12.2013 року по 24.12.2015 року з відповідача на її користь підлягають стягненню пеня у розмірі 14 544,82 грн та 3% річних у розмірі 1 195,46 грн. Крім того, за грудень 2013 року, весь 2014 рік та весь 2015 рік підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 13 287,62 грн.

З урахуванням наведеного просила суд стягнути з ПрАТ «СК «Українська страхова група» на користь ОСОБА_2 14 544,82 грн пені, 1 195,46 грн 3% річних, 13 287,62 грн інфляційних втрат, а всього - 29 027,90 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення штрафних санкцій за затримку виплати страхового відшкодування задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_2 суму штрафних санкцій в розмірі 28041,47 гривень, з яких:

- пеня у вигляді подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 13585,85 гривень;

- 3% річних в розмірі 1168,00 гривень;

- інфляційні втрати в розмірі 13287,62 гривень.

Стягнуто з товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 551,20 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ПрАТ «СК «Українська страхова група» подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що сума страхового відшкодування була визначена відповідачем на підставі Звіту про оцінку вартості (розміру) збитку №743/11/13 від 08.11.2013 року і вже 02.12.2013 року страховою компанією здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 45 622,50 грн.

Не погодившись з розрахунком суми страхового відшкодування, позивач лише в січні 2015 року звернулася з позовною заявою до суду, під час розгляду якої проведено судову автотоварознавчу експертизу, згідно якої транспортний засіб позивача є таким, що конструктивно не загинув. Зазначена інформація та необхідність доплати страхового відшкодування у розмірі 19 341,52 грн стала відома страховій компанії лише 06.06.2015 року.

Отже, суд першої інстанції нарахував штрафні санкції з 19.12.2013 року, тобто раніше дати, коли стала відома інформація про начебто порушене право позивача.

Крім того, судом не правильно застосовано строк позовної давності, оскільки останній закінчився 19.12.2014 року для вимоги про стягнення пені та 3% штрафу.

Також судом нараховано інфляційне збільшення боргу за період з 19.12.2013 року по 24.12.2015 року, тобто за період, коли навіть сама позивач не знала про начебто порушено право.

Вказує, що суд першої інстанції в рішенні зазначає ставку пені згідно умов Договору в розмірі 0,1 %, а стягує - подвійну облікову ставку НБУ.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції підставно виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 13 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2107-13-00082, відповідно до умов якого застраховано автомобіль марки «Mazda 2», д.н.з. НОМЕР_1.

Власником автомобіля марки «Mazda 2», д.н.з. НОМЕР_1, є ОСОБА_2

04 жовтня 2013 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено застрахований автомобіль.

04 жовтня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

У п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

При визначенні розміру відшкодування ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» керувалась Звітом №743/11/13 про оцінку вартості (розміру) збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу від 08 листопада 2013 року. У звіті визначено, що вартість (розмір) збитків, завданих автомобілю позивача в результаті його пошкодження склав 83015 грн 94 коп., що перевищувало 60% дійсної вартості застрахованого транспортного засобу (конструктивна загибель автомобіля за умовами договору).

На підставі свого розрахунку ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» 02 грудня 2013 року виплатила ОСОБА_2 45 622,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням №21840 від 02.12.2013 року.

Не погодившись із такою сумою страхового відшкодування, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення коштів.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь позивача 19 341,52 грн страхового відшкодування. (а.с. 88-91)

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту неналежного виконання страховиком своїх зобов'язань за договором страхування, порушення права позивача на отримання повного розміру страхового відшкодування, що відповідно до ст. 614 ЦК України є підставою відповідальності за порушення зобов'язання, враховуючи те, що відповідач не в повному обсязі сплатив страхове відшкодування, і ці обставини встановлені рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 14 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню у цій справі і є преюдиційними.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення періоду прострочення виконання страховиком свого зобов'язання перед ОСОБА_2 у частині виплати 19341,52 грн, а саме, з 19 грудня 2013 року по 24 грудня 2015 року, що відповідає умовам п. 15.7 Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2107-13-00082.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається статтею 610 ЦК України.

За правилами ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 19.1 Договору добровільного страхування за невиконання або неналежне виконання обов'язків за Договором сторони несуть майнову відповідальність шляхом сплати пені в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної ставки НБУ, встановленої на кінцеву дату такого платежу.

Враховуючи умови Договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що пеню слід обчислювати відповідно до подвійної облікової ставки НБУ, а тому її розмір за період з 19.12.2013 року по 24.12.2015 року становить 13585,85 грн.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачений обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить укладений між сторонами договір про надання послуг, оскільки ним встановлена ціна договору - страхова сума.

Крім того, ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням.

Така правова позиція викладена упостанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року в справі №6-49цс12.

За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (страховика) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитору (застрахованої особи) від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (застрахованій особі) (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові №6-126цс14 від 11 березня 2015 року).

Отже, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача за період з 19 грудня 2013 року по 24 грудня 2015 року 3% річних у розмірі 1168 грн та інфляційні втрати в розмірі 13 287,62 грн, враховуючи при цьому межі заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлена висновком експерта сума заподіяної шкоди мала бути виплачена позивачу як страхове відшкодування у визначений договором строк.

Та обставина, що страхова компанія неправильно визначила розмір страхового відшкодування та не виплатила його своєчасно, є виною страхової компанії, яка мала правильно визначити розмір страхового відшкодування та своєчасно його виплатити позивачу.

Щодо посилань апелянта на застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення пені, колегія суддів зазначає, що у силу ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Так, у матеріалах справи міститься лише заперечення відповідача, у якому ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», посилаючись на ст. 253, 256, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, вказує, що оскільки позивач вважає, що її право порушено з 03.12.2013 року, то строк позовної давності по зверненню з вимогою про стягнення пені закінчився ще 03.12.2014 року.

При цьому, заяву про застосування позовної давності, як це передбачено ч. 3 ст. 267 ЦК України, ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» не подавала. (а.с. 32)

Крім того, відповідач у запереченні не просив відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Отже, в суду першої інстанції не було правових підстав для застосування строку позовної давності.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва