Справа № 199/7320/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

03 лютого 2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Богун О.О.

при секретарі Рибак К.О.

За участю

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа на стороні позивача яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, зобовязання не чинити перешкоди визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 третя особа на стороні позивача яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, зобовязання не чинити перешкоди визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 16.12.1988 Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів на підставі рішення №754/14 від 18.11.1988 позивачу належить домоволодіння №323 по вулиці Житомирській у місті Дніпропетровську.

Відповідачка по справі ОСОБА_1 є дружиною сина позивача ОСОБА_4.

Починаючи з початку 2015 року відповідачка постійно влаштовує сварки, викрала належні позивачу документи, висловлюється грубо нецензурною лайкою на адресу позивача, намагається вигнати його з власного будинку. У червні 2015 року відповідачка влаштувала сварку в ході якої розбила вікно в будинку та спричинила позивачу тілесні ушкодження. Також відповідачка постійно влаштовує сварки сину позивача ОСОБА_4

Позивач, як інвалід Великої Вітчизняної війни, першої групи, не має змоги вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Неодноразово звертався до АНД РВ МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявами щодо вжиття заходів до відповідачки, однак йому було розяснено, що він має право звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

На підставі зазначеного, позивач просить усунути йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні домоволодінням №323 по вулиці Житомирській в місті Дніпропетровську, шляхом виселення ОСОБА_1 з будинку №323 по вулиці Житомирській у місті Дніпропетровську без надання іншого житлового приміщення та зобовязати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні вказаним домоволодінням і визнати відповідачку такою, яка втратила право користування житловим приміщенням у домоволодінні №323 по вулиці Житомирській у місті Дніпропетровську.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_6 не зявився, надавши заяву про слухання справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягав.

Відповідач ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечували та підтримали надані суду письмові заперечення на позов.

Треті особи - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судове засідання не зявилися, про слухання справи повідомлені належним чином.

Суд, вислухавши відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 16 грудня 1988 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету АНД районної ради народних депутатів №754/14 від 18 листопада 1988 року позивачу ОСОБА_3 належить домоволодіння № 323 по вулиці Житомирській у місті Дніпропетровську (а.с.9).

В даному домоволодінні без реєстрації проживає відповідачка по справі ОСОБА_1, що підтверджується довідкою квартального комітету №27, наявною в матеріалах справи.

Відповідачка ОСОБА_1 та син позивача, по справі третя особа, ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 1986 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.49).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч. 1 ст.386 ЦК України).

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 9 ЖК України передбачає, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Стаття 9 Житлового кодексу передбачає, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (ч. 1 ст.109 ЖК України).

За ст. 157 Житлового кодексу, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні також встановлено, що між сторонами виникли неприязненні стосунки з приводу спільного проживання та утримання домоволодіння.

Із розяснень, що містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України відповідно до яких при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Суд враховує Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами.

Таким чином, обовязковими фактичними обставинами, які є підставою для виселення члена сімї власника житла є:

- систематично руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або неможливість для інших проживання з такими особами в одній квартирі чи в одному будинку внаслідок систематичного порушення такими особами правил співжиття;

- застосування до таких осіб внаслідок таких дій заходів запобігання і громадського впливу;

- безрезультативність таких заходів.

В матеріали справи надано докази неодноразового звернення позивача до органів внутрішніх справ щодо неправомірних дій відповідача. Дані обставини також підтвердженні досліджуваними матеріалами, а саме ЖЕО №1748, ЖЄО №5786, ЖЄО №3432.

Встановлені обставини відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані.

За таких підстав, на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні будинком №323 по вулиці Житомирській в місті Дніпропетровську шляхом виселення ОСОБА_1 з будинку №323 по вулиці Житомирській у місті Дніпропетровську; визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН не відомий, такою, що втратила право користування житловим приміщенням домоволодінням №323 по вулиці Житомирській у місті Дніпропетровську.

В іншій частині позову відмовити.

З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в розмірі 487 гривень 20 копійок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212, 214-215, 222, 88 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа на стороні позивача яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, зобовязання не чинити перешкоди визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні будинком №323 по вулиці Житомирській в місті Дніпропетровську шляхом виселення ОСОБА_1 з будинку №323 по вулиці Житомирській у місті Дніпропетровську.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН не відомий, такою, що втратила право користування житловим приміщенням домоволодінням №323 по вулиці Житомирській у місті Дніпропетровську.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий: