АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

20 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Шебуєвої В.А.,

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22 липня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та пілкування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, зобов'язання вчинити дії та вислення,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 26.03.2007 р. між ОСОБА_2 та ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» було укладено договір № 5087/1 про надання іпотечного кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 141 314, 76 Євро для придбання житла, що будується згідно договору №кв271033 про участь у фонді фінансування будівництва «Столиця-1» виду А від 03.03.2007 р. за адресою: АДРЕСА_2 та зобов'язалась сплачувати 14 % річних від суми кредиту з кінцевим терміном повернення до 25.02.2009 року.

Крім того, 26.03.2007 р. між ОСОБА_2 та ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» було укладено договір іпотеки, відповідно до змісту якого та договору про внесення змін до договору іпотеки, у забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач передала ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 73.50 км. м., загальною площею 162.40 кв. м.

14.03.2014 року ОСОБА_3 на підставі договору №8/ ФК-14 відступлення права вимоги за договором № 5087/1 про надання іпотечного кредиту прийняв всі права вимоги за договором про надання іпотечного кредиту від 26.03.2007 року, укладеного між ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» та ОСОБА_2, в тому числі за договором іпотеки від 26.03.2007 р.

Відповідач не виконувала взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредиту та сплати процентів за умовами кредитного договору, в результаті чого утворилася заборгованість в сумі 1 768 897 грн. 54 коп.

ОСОБА_3 вказував, що оскільки він є новим кредитором та іпотекодержателем предмета іпотеки, який належить на праві власності відповідачу, то ним 07.04.2014 року було повідомлено боржника про наявність заборгованості у розмірі 1 768 897 гривень 54 копійки та про те,що у разі її непогашення відбудеться здійснення продажу предмета іпотеки або реєстрація права власності на предмет іпотеки у порядку передбаченому Договором.

Посилаючись на те , що відповідачем не виконано взятих на себе зобов'язань за договором, позивач просив суд в рахунок погашення частини заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача передати правоустановлючі документи на квартиру та технічний паспорт, виселити з вказаної квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року позов задоволено. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 за договором про надання іпотечного кредиту № 5087/1 від 26 березня 2007 року в сумі 1 768 897 гривень 54 копійки, звернуто стягнення на предмет іпотеки, права на який належать ОСОБА_3 відповідно до договору про відступлення прав за договором іпотеки, шляхом визнання права власності за ОСОБА_3 на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 73.50 км. м., загальною площею 162.40 кв. м. та належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності.

Зобов'язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 та Свідоцтво про право власності, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської ради за НОМЕР_1 від 09.04.2008 р. та зареєстроване Київським міським БТІ 14.04.2008 р. за реєстровим № 45466.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1, діючи від імені та в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Посилається на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016 року частково задоволено касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.10.2015 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

Представник позивача ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в обраний позивачем спосіб, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою належним чином взятих на себе зобов'язань не виконано, у зв'язку із чим утворився борг перед позивачем.

Суд виходив з наявності заборгованості за зобов'язаннями, які виникли за Договором № 5087/1 про надання іпотечного кредиту від 26 березня 2007 року у розмірі 1 768 897 грн. 54 коп., та виконання кредитором умов про направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення, а також повідомлення ОСОБА_2 про вимогу здійснення реалізації предмета іпотеки передбаченого Договором іпотеки від 26.03.2007 року через опублікування оголошення у газеті «Голос України» № 177(5927).

Проте погодитися з такими висновками суду у повній мірі не можна.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, 26 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» було укладено договір № 5087/1 про надання іпотечного кредиту, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 141314.76 євро і зобов'язалась сплачувати 14% річних від суми кредиту, який мала повернути до 25 лютого 2009 року.

26 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» було укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач забезпечила майновими правами на предмет іпотеки вимоги ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер», що випливають з договору іпотечного кредиту № 5087/1 від 26 березня 2007 року.

Додатковою угодою від 31 січня 2008 року до іпотечного договору внесено зміни в частині визначення заставної вартості іпотечного майна та погоджено вартість у розмірі 2 408 460 грн.

Відповідно до договору про внесення змін до договору іпотеки від 15 травня 2008 року укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер», в забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, відповідач передала Банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 73.50 км. м., загальною площею 162.40 кв. м.

14 березня 2014 року на підставі договору № 8/ФК-14 відступлення права вимоги за Договором № 5087/1 про надання іпотечного кредиту від 26 березня 2007 року ОСОБА_3 прийняв всі права вимоги за договором № 5087/1 про надання іпотечного кредиту від 26 березня 2007 року укладеного між ВАТ «Селянський комерційний банк «Дністер» та ОСОБА_2, в тому числі за договором іпотеки від 26 березня 2007 року, та договором про внесення змін до договору іпотеки від 31 січня 2008 року. Сума боргу за вказаним договором про відступлення права вимоги становить 1 768 897 гривень 54 копійки.

Умовами Договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів, а саме: за рішенням суду,або у позасудовому порядку.

Відповідно до п. 20.1 іпотечного договору, сторони домовились, що стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя шляхом звернення його до господарського суду, органів нотаріату за захистом своїх прав в порядку встановленому законодавством. У разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішення суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу або шляхом реалізації з прилюдних торгів.

Пунктом 20.2 передбачено позасудовий порядок врегулювання спору, зокрема, п. 20.2.2 встановлює, що у випадку непогашення іпотекодавцем боргових зобов'язань у строк, передбачений у вимозі, направленій у відповідності до даного договору, право власності переходить до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення, вказаного у вимозі.

Як убачається з матеріалів справи, у газеті «Голос України» № 177(5927) було опубліковано оголошення про вимогу здійснення реалізації предмета іпотеки передбаченого Договором іпотеки від 26 березня 2007 року, шляхом реєстрації у власність ОСОБА_3 у випадку непогашення впродовж 7 днів заборгованості в розмірі 1 768 897.54 гривень за договором № 5087/1 про надання іпотечного кредиту від 26.03.2007 року, проте вказана вимога залишилася без задоволення.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки повинно відбуватися в позасудовому порядку, на підставі погодженого застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо іпотекодавець не визнає чи оспорює факт набуття права власності іпотекодержателем в позасудовому порядку, таке право може стати предметом судового захисту.

В той же час, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення, як це передбачено укладеним між сторонами договором, відбувається в порядку, визначеному ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

За правилами даної статті, звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не передбачає визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, а забезпечує можливість останнього задовольнити свої вимоги за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки певним шляхом.

Таким чином, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому не можуть бути задоволені.

Однак установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, суд неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку»,ст.392 ЦК України та не урахував ,що звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб визначений позивачем - шляхом визнання права власності на предмет іпотеки можливий лише у позасудовому порядку, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307,309, 313-314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 22 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту: У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та пілкування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, зобов'язання вчинити дії та вислення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 752/20767/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6276 /2016

Головуючий у суді першої інстанції: Новак А.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.