АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6605/16 Справа № 206/844/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Румянцев О. П. Доповідач - Максюта Ж.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 липня 2016 року

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні правом власності,-

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні правом власності. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 15.05.1997 року йому належить земельна ділянка площею 0,0609 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Межі земельної ділянки чітко визначені планом присадибної ділянки. Однак сусідка ОСОБА_4, відповідач по справі, у порушення визначених меж земельної ділянки, не отримавши відповідних дозвільних документів для проведення робіт, збудувала паркан вглиб його території приблизно на 1,2 м, чим фактично здійснила самовільний захват частини земельної ділянки, що їй не належить. Зазначений паркан є самовільним будівництвом, оскільки його неможливо перенести без пошкодження самого паркану. Встановлення вказаного паркану проходило, без отримання будь-якого дозволу, крім того, вона навіть не спитала дозволу на будівництво паркану на його земельній ділянці. Вирішити спір за правилами добросусідства позивачу не вдалося. Відповідно до рішення протоколу засідання комісії з питань розгляду земельних спорів від 30.12.2015 року відповідачу було запропоновано перенести збудований паркан, звільнити земельну ділянку позивача по межі, що зазначена в державному акті. Однак відповідач категорично відмовляється виконувати рішення і не переносить паркан відповідно до рекомендацій комісії. Також у зв'язку з протиправними діями відповідача позивачу було завдано моральних страждань. Так. було порушено його звичайний життєвий уклад, він був змушений звертатися до органу місцевого самоврядування з метою відновлення його порушеного права, рішення якого відповідач проігнорувала. Позивач має статус «Дитина війни» та йому важко відстоювати свої права, що відбивається на його психофізичному стані. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким зобов'язати ОСОБА_4 у сунути перешкоди у користуванні належної позивачу земельної ділянки, шляхом перенесення паркану за межі його земельної ділянки, визначеної державним актом, стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди у розмірі 5000 грн., а також судові витрати по справі.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами.

У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 15.05.1997 року серії НОМЕР_1 позивачу належить земельна ділянка площею 0,0609 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 5).

Факт встановлення паркану з бетонних плит між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 підтверджується наданими позивачем фотокартками, а також не заперечується сторонами по справі, у зв'язку з чим доказуванню не підлягає.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що вони проживають у належному позивачу домоволодінні АДРЕСА_1. Факт встановлення паркану між їх земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 вони виявили наприкінці листопада 2015 року, коли вони ввечері прийшли з роботи та побачили встановлений паркан.

Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.159 ЗК України вирішення земельних спорів також покладається на органи місцевого самоврядування на підставі заяви однієї зі сторін, рішення якої може бути оскаржено в судовому порядку.

Згідно п.п.5,п.«б» ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, делеговане повноваження щодо вирішення земельних спорів.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до Самарської районної у м. Дніпропетровську ради із заявою щодо відновлення меж земельної ділянки згідно Державного акту про право приватної власності на землю, та плану земельної ділянки до нього.

Вказана заява ОСОБА_6, вдруге, була розглянута на засіданні комісії з питань розгляду земельних спорів Самарської районної у місті Дніпропетровську ради, та згідно протоколу засідання було встановлено, що спір між сусідами виник в результаті проведення робіт гр. ОСОБА_4 по будові паркану вглиб земельної ділянки по АДРЕСА_1, чим фактично було здійснено самовільний захват цієї території. За наданими матеріалами визначено, що гр. ОСОБА_4 (АДРЕСА_2) захоплено земельну ділянку, яка належить на праві власності гр. ОСОБА_2 (АДРЕСА_1). Враховуючи вищевикладене та керуючись чинним земельним законодавством України, комісія запропонувала громадянці ОСОБА_4 перенести збудований паркан, звільнити земельну ділянку гр. ОСОБА_2 по межі, яка зазначена у державному акті на право приватної власності на землю (а.с.3-4).

Відповідачка ОСОБА_4 зазначене вище Рішення Самарської районної ради, в судовому порядку не оскаржила, чим фактично погодилась з його висновками, а тому посилання представника відповідачки в суді апеляційної інстанції на ту обставину, що домоволодіння та земельна ділянка, по АДРЕСА_2, на якій побудований паркан не належить відповідачці, та вона взагалі в домоволодінні не проживає, колегія суддів вважає надуманими.

Дослідивши матеріали справи апеляційний суд встановив, що у відповідачки не існує документу, що посвідчує її право власності або право користування земельною ділянкою під домоволодінням, яким вона фактично користується, в розумінні ст. 125 ЗК України, межі земельної ділянки на місцевості не встановлені, технічна документація щодо їх встановлення не складалася і державна реєстрація права на зайняту нею земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 у державному реєстрі прав не здійснювалась, а тому збудував паркан між домоволодінням яким вона користується, вглиб території домоволодіння позивача по АДРЕСА_1, майже на 1,2 метра, вона фактично здійснила самовільний захват частини земельної ділянки, яка належить позивачу саме на підставі Державного акту на право приватної власності на землю.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду, як таке, що ухвалено в порушення норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_4 1212,64 грн. судового збору на користь держави.

Керуючись ст.ст. 307, 309,316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 07 липня 2016 року - скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_2земельною ділянкою, шляхом перенесення паркану за межі його земельної ділянки, які визначені державним актом на право приватної власності на землю від 15.05.1997 року серії НОМЕР_1, що розташована за адресою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 1212,64 грн. судового збору на користь держави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: