Апеляційний суд Житомирської області
Справа №273/211/16-ц Головуючий у 1-й інст. Васильчук О. В.
Категорія 53 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Талько О.Б.

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського кооперативу „Діброва про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 21 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив поновити його на посаді директора СГК „Діброва, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 112 879,08 грн. з урахуванням компенсації за її затримку та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичної виплати, стягнути середній заробіток в межах посадового окладу директора за час вимушеного прогулу з 13.01.2016 року до дня поновлення на роботі, а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.01.2016 року з Інтернет сайту Міністерства юстиції України йому стало відомо, що з 14.01.2016 року керівником СГК „Діброва призначено ОСОБА_2, а до цього, починаючи з квітня 2010 року цю посаду займав він. Вказав, що з посади директора СГК „Діброва його звільнено з грубим порушенням ст.ст. 47, 49 КЗпП України, тобто його не було ознайомлено із наказом про звільнення та про причини звільнення. В день звільнення та по теперішній час з ним не проведено розрахунок по заробітній платі та не видано трудову книжку.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 21 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що документи, на підставі яких було проведено його звільнення, є підробленими і не відповідають дійсності, а про підстави звільнення він дізнався лише в судовому засіданні. Відповідачем безпідставно не виплачено заборгованість по заробітній платі, яка існувала на час звільнення.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 згідно наказу №16 від 12.08 2012 року прийнятий на посаду директора сільськогосподарського кооперативу „Діброва за сумісництвом, про що свідчить запис у його трудовій книжці /а.с. 79-83/. Основне місце роботи директор ПСП ім. Шевченка /а.с.83/.

Згідно протоколу №1/13/01/2016/1 зборів учасників сільськогосподарського кооперативу „Діброва від 13 січня 2016 року припинено повноваження ОСОБА_1 як директора СГК „Діброва і звільнено його з посади /а.с.63-64/.

Відповідно до рішення зборів від 13.01.2016 року наступного дня -14.01.2016 року новим директором СГК „Діброва звільнено ОСОБА_1 з посади директора згідно наказу №2-к на підставі п.5 ст. 41 КЗпП України /а.с.66/.

1 червня 2014 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 № 1255-VII яким до переліку підстав звільнення з ініціативи роботодавця додано нову підставу припинення повноважень посадових осіб (п. 5 ст. 41 КЗпП).

Наведена підстава для розірвання трудового договору не передбачає необхідності з'ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів. Інвесторам (власникам) господарських товариств надано право звільняти посадових осіб без зазначення причин та узгодження в цьому контексті норм трудового й господарського законодавства.

А тому доводи позивача про те, що його не повідомили про причини звільнення не є визначальними в контексті розгляду питання про звільнення припинення повноважень посадової особи відповідно до п.5 ст.41 КЗпП України.

Оскільки до посадових осіб належать особи,які обіймають постійно або тимчасово на підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форм власності посаду, повязану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, то ОСОБА_1, як директор СГК „Діброва відносився до категорії посадових осіб і на нього поширювалась дія п.5 ст.41 КЗпП України.

Актом від 14.01.2016 року підтверджується, що ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення під розпис з рішенням власників про звільнення та наказом та відмовився отримати копію наказу /а.с.59/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що позивач у своїх позовних вимогах не зазначив який наказ про звільнення просить визнати незаконним та з яких підстав, а лише послався на 235 КЗпП України, та вважав, що він підлягає поновленню на попередній роботі у звязку із звільненням без законних підстав.

Колегія суддів вважає такий висновок суду правильним, оскільки суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі /ч.1 ст.11 ЦПК України/.

Позивач не вказав які норми закону порушив відповідач, що стало б підставою для поновлення його на роботі, та не обгрунтував підстав позову.

Посилання позивача на те, що його не було ознайомлено із наказом про звільнення є безпідставними, оскільки спростовуються актом про відмову від ознайомлення під розпис, про що зазначено вище.

Доводи позивача, що документи, на підставі яких було проведено його звільнення, є підробленими, колегія суддів не враховує, оскільки вони не підтверджені доказами в контексті положень ст.ст.58,59 ЦПК України.

Твердження ОСОБА_1 у позовній заяві про те, що відповідачем йому не видано трудову книжку також не підтверджено доказами, оскільки позивач працює у СГК „Діброва за сумісництвом, а трудова книжка зберігається за основним місцем роботи, яким є ПСП ім. Шевченка, про що зазначено самим позивачем у іншій позовній заяві.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача невиплаченої на момент звільнення заробітної плати також є недоведеними.

Так, відповідач як в суді першої так і апеляційної інстанції пояснював, що позивач після його звільнення, не передав відповідачу ні печатки, ні будь-яких фінансово-господарських документів, у тому числі щодо нарахування та виплати заробітної плати, а тому відповідач позбавлений можливості перевірити наявність заборгованості та провести будь-які виплати.

З приводу утримання ОСОБА_1 печатки СГК „Діброва, установчих документів, протоколів, свідоцтва про державну реєстрацію, трудових книжок, інших фінансово-господарських, податкових та банківських документів відповідач 07.06.2016 року звертався до УЗС Житомирської області про прийняття заяви про кримінальне правопорушення за ч.1,2 ст. 357 КК України, вчинене ОСОБА_1 /а.с.65/.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що для можливості ведення господарської діяльності СГК „Діброва було виготовлено іншу печатку та збираються дублікати інших документів.

При цьому відповідач пояснив, що звітністю про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб (оглянуто в апеляційному суді), поданою до податкових органів, підтверджується, що заборгованості з виплати заробітної плати по СГК „Діброва немає.

У позовній заяві ОСОБА_1 ставив вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 112 879,08грн/а.с.3/. До суду подав розрахунок заборгованості станом на 01.01.2016 року в якому вказав суму заборгованості - 11 879,08грн. /а.с.84/. Зазначений розрахунок позивач підписав особисто та поставив печатку СГК „Діброва. Розрахунок проведено за період з січня 2010 року по грудень 2015 року включно.

Проте позивачем не враховано, що він прийнятий на посаду директора СГК „Діброва лише 12.08.2012 року, а тому його вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі до цієї дати є безпідставними.

Окрім того наявність заборгованості по заробітній платі позивача не підтверджена належними доказами, оскільки поданий розрахунок є довільної форми, не містить посилань на бухгалтерські документи. Позивач пояснив, що відомості по виплаті заробітної плати встановленої форми на підприємстві не велись.

З індивідуальної відомості Пенсійного Фонду України про застраховану особу - ОСОБА_1 вбачається, що у даній відомості не відображено суму заробітку позивача у СГК „Діброва лише за грудень 2015 року /а.с.61/. Однак, зазначена обставина не свідчить беззаперечно про те, що позивач фактично не отримував заробітну плату за грудень 2015 року, оскільки не є відомістю про нарахування і виплату заробітної плати. Відсутність інформації за грудень 2015 року може бути наслідком не подання відповідних даних до УПФ.

А тому, виходячи з того, що доказування не може грунтуватись на припущеннях /ч.4 ст.60 ЦПК України/ колегія суддів вважає, що позивач не довів вимоги про наявність невиплаченої заборгованості по заробітній платі.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

Інших вимог у цій справі позивач не заявляв, а тому суд розглянув справу, керуючись принципом диспозитивності.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді