Справа №469/425/16-ц 24.10.2016 24.10.2016 24.10.2016
Провадження №22-ц/784/2245/16
Справа № 469/425/16-ц
Провадження № 22ц/784/ 2245/16 Головуючий першої інстанції Гапоненко Н.О.
Категорія 44 Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

24 жовтня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

- відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення,

встановила:

04 травня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення.

Позивач зазначала, що з 11 листопада 2010 року вона на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно є власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1

У 2010 році вона дозволила вселитися та проживати там, тимчасово, своїй онучці ОСОБА_6 з її чоловіком ОСОБА_4 та їх дітьми.

17 грудня 2010 року, з її згоди, онучка та її двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєструвалися в будинку.

Відповідачі не були членами її сім'ї. Сама вона проживала у будинку свого сина за іншою адресою.

В 2015 році позивач повернулась проживати в свій будинок. Проте, проживання з відповідачами стало нестерпним через те, що ОСОБА_4 часто влаштовував сварки та бійки, принижував її перед сусідами та родичами. Відповідачі перешкоджали їй проживати та користуватися будинком, тому вона вимушена проживати у сусідів.

У зв'язку з цим, вона неодноразово зверталася до сільської ради та органів внутрішніх справ і відповідач ОСОБА_4 притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, однак своєї поведінки не змінив.

Посилаючись на викладені обставини, порушення її законних прав та інтересів власника житла, позивач, на підставі ст. 116 ЖК України, просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідачів.

-2-

Відповідачі заперечуючи проти позову посилалися на їх вселення в житловий будинок як членів сім'ї позивача, відсутності перешкод у проживанні ОСОБА_2 в будинку та недоведеності підстав для виселення. Іншого житла у них немає.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилалась на необґрунтованість її доводів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 11 листопада 2010 року позивач на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09 листопада 2010 року є власником житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1

Згідно пояснень сторін та даних технічного паспорту на будинок, в якому ОСОБА_2 зазначена власником, будинок має житлову площу 37 кв.м. (а.с.7-9).

Відповідно до довідки Чапаєвської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 614 від 22 вересня 2015 року та пояснень сторін, з 17 грудня 2010 року ОСОБА_6 з двома неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані в цьому будинку зі згоди позивача (а.с. 12). Будь-які дані про укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 або іншими відповідачами договору найму матеріали справи не містять.

З актів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_2 від 11 червня 2016 року, що складені представниками Чапаєвської сільської ради, слідує, що її сім'я складається з п'ятьох осіб, неї та відповідачів. Позивач не проживає в будинку через те, що, як вона запевняє, інші мешканці будинку неналежним чином до неї відносяться. Сім'я веде домашнє господарство. Будинок газифікований та з пічним опаленням, на ім'я ОСОБА_2 призначено субсидію на СГТП.. Позивач має окрему кімнату (а.с.42-43).

Згідно з характеристики відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6, вони за місцем проживання характеризуються задовільно (а.с.46-47).

До членів власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

-3-

Вирішуючи питання щодо правового статусу відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вони вселилися у житловий будинок, що є власністю позивача, як члени сім'ї власника.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на те, що при їх вселенні був дотриманий встановлений законом порядок для вселення, зокрема: була згода на це самої позивачки, як власника житла, відповідач ОСОБА_6 з дітьми були зареєстровані в даному жилому приміщенні, це приміщення для відповідачів було постійним місцем їх проживання, вони вели спільно з позивачем господарство, а саме брали участь у облаштуванні будинку, утриманню придомової території, проживали у спірному приміщенні тривалий час (з 2010 року), будь-яких правових угод щодо найму цього житла сторонами не укладалося.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами при вселенні існувала домовленість про тимчасове проживання в будинку відповідачів, а тому вони є тимчасовими мешканцями, визначеними положеннями ст. 98 ЖК України, є неспроможними та такими, що не підтверджені переконливими доказами та суперечать дослідженими судом доказами.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) передбачені ст. 157 ЖК України, яка визначає можливість такого виселення у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадяться без надання іншого жилого приміщення.

Між тим, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції дана належна правова оцінка доказам, наданим позивачем на підтвердження її вимог з урахуванням вимог ст. 116 ЖК України та зроблено вірний висновок про те, що з цих доказів не встановлено фактів триваючої антигромадської поведінки відповідачів, а також застосування до них заходів громадського впливу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не заперечували того факту, що ОСОБА_4 один раз притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення психологічного насильства відносно позивача, скоєного за місцем проживання сина останньої (а.с.10-14).

-4-

Із висновку Березанського ВП Очаківського відділу ГУНП України в Миколаївській області від 24 травня 2016 рок слідує, що, під час розгляду даної справи судом, позивач повідомила правоохоронні органи про вжиття заходів до її онуки відповідача - ОСОБА_6, яка відмовилась повернути їй документи на газифікацію будинку. За змістом цього висновку жодних заходів громадянського впливу не застосовано.

Покази свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 не містять беззаперечних фактів про вчинення відповідачами дій, що роблять неможливим проживання позивача в спірному будинку, що вірно констатував суд першої інстанції та дав цим показам належну оцінку.

Інших належних та допустимих доказів позивач не надала, хоча згідно зі ст. 60 ЦПК України, це є її обов'язком.

За такого, наведені обставини не свідчать про систематичність порушення відповідачами правил співжиття.

Те, що судом не залучено до участі у справі Орган опіки та піклування, саме по собі не є підставою для скасування рішення суду та задоволення позову.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, та не дають підстав вважати ухвалене рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова