У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подані їх представниками на рішення Сарненського районного суду від 23 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_5 до ПАТ "Дельта Банк" про визнання пунктів кредитного договору недійсними, припинення договору іпотеки, стягнення зайво сплачених кредитних коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23.05.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання пунктів кредитного договору №К-3727551 від 12 грудня 2011 року недійсними, припинення дії договору іпотеки від 12 грудня 2011 року, стягнення зайво сплачених кредитних коштів в сумі 13 154,72 грн. відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_6 покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що в даному випадку з однієї сторони, суд першої інстанції правильно встановив розмір ануїтетного платежу (1910,36 грн.) і те, що саме таку суму по графіку платежів (додатку №1 до Кредитного договору) повинен був сплачувати позичальник, проте висновків з установлених обставин зроблено не було і водночас не взято до уваги розрахунок сплачених платежів за кредитним договором та виписку по особовому рахунку за кредитним договором, що призвело до порушень з боку суду першої інстанції, щодо прийняття незаконного рішення в частині недоведеності обставин (нібито наявності заборгованості по кредитному договору в сумі 1349 грн.), що мають значення для справи та не надання належної оцінки доказам, які підтверджують відсутність заборгованості за кредитним договором.

Зазначав, що в оспорюваному кредитному договорі сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом (колонка 2 в додатку 1 до Договору) визначена не правильно, оскільки містить тільки суму ануїтетного платежу (яка включає частину тіла кредиту та відсотків за ним відповідно до п.3.4. кредитного договору) без урахування незаконної комісії. Такими діями Банк, хотів приховати платіж за комісію в сумі 270 грн. щомісячно.

Доводив, що судом першої інстанції невірно прийнято рішення керуючись правовим висновком ВСУ у справі №6-1341цс15, оскільки ця постанова не може застосовуватись до спірних правовідносин. Висновок суду у постанові ВСУ зроблений до відносин, які існували у

_____________________________________________________________________________________________

Справа № 57213-16-ц Головуючий в суді І інст. ОСОБА_7

Провадження № 22-ц/787/1308/2016р. Суддя-доповідач ОСОБА_8

2008 році на підставі ст.627 ЦК, редакція якої в той час, яка не містила ч.2 ст. 627, що була додана 22.09.2011 року відповідно до Закону №3795-VI. Спірний же договір у справі №572/13/16-ц підписаний 12.12.2011 року, тобто коли діяла нова редакція ч.2 ст.627 ЦК, яка чітко та недвозначно говорить про те, що «у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів». Крім того, у 2008 році діяла і стара редакція ЗУ «Про захист прав споживачів» №3161- VI від 01.12.2005 року, а в даному випадку діє редакція Закону №3161- VI від 22.09.2011 року.

Вказував, що в оскаржуваному рішенні відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували те, що позичальник був ознайомлений із умовами кредитування у банку перед укладанням кредитного договору.

Зазначав, що нехтуючи ухвалою суду від 14.03.2016 року про витребування у ПАТ «Дельта Банк» для огляду в судовому засіданні оригінал кредитної справи за договором про надання споживчого кредиту від 12.12.2011 року №К-3727551, Банк не надав жодного документа на підтвердження наявності інформації про переддоговірну роботу з ОСОБА_4

З цих підстав просив рішення Сарненського районного суду від 23 травня 2016 року скасувати. Прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_2 покликалася на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що в кредитному договорі п.1.3.1 вказано, що позичальник додатково, крім відсотків за кредитом, оплачує щомісячно комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 0,6% від розміру кредиту, при цьому в договорі жодним чином не пояснюється за які саме послуги надані Банком Позичальником (споживачу) останній повинен сплачувати 0,6% комісії від розміру кредиту. В судовому засіданні місцевого суду представник банку не зміг пояснити, за що саме споживач за цим договором повинен був сплачувати 0,6% від розміру кредиту кожен місяць. Тобто дана комісія не є послугою в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів». Аналогічної позиції притримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, в своїх рішеннях: від 03.06.2015 року №6-4791св15, від 04.11.2015 року №6-25646св15, від 18.06.2014 року №6-16468св1.

З цих та інших (аналогічних викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_4М.) підстав просила рішення Сарненського районного суду від 23 травня 2016 року скасувати. Прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4

Представники ОСОБА_4М та ОСОБА_5 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник ПАТ «Дельта Банк» просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до банку, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено фактів порушення цивільних прав позивача внаслідок дій відповідача, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Такі висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст.ст. 1054, 1050, 526, 530,549, 599 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення боржником зобов'язання він повинен передати кредиторові грошову суму, яка є неустойкою (штрафом, пенею).

З матеріалів справи вбачається, що 12.12.2011 року між ПАТ «Дельта Банк» як кредитором та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №К-3727551, за умовами якого позичальник отримав на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру грошові кошти на споживчі потреби в сумі 45 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 11.12.2014 року включно. В договорі встановлено порядок нарахування і сплати процентів, комісій та погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема, встановлено розмір щомісячного ануїтетного платежу 1910,36 грн., черговість сплати якого визначена додатком №1 до кредитного договору.

В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки нерухомого майна у виді квартири АДРЕСА_1, нотаріально посвідчений 12.12.2011 року.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обовязковим до виконання сторонами, однак в повному обємі умов кредитного договору ОСОБА_4 не виконав та має заборгованість перед банком, що стверджується наявним в справі розрахунком.

Через рік після кінцевої дати повернення кредиту, 12.01.2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом (а.с.1-4.), в якому просив про визнання пунктів 1.3.1 (щодо сплати щомісячної комісії) та п.9.1 (щодо пені) кредитного договору недійсними, припинення договору іпотеки, стягнення зайво сплачених кредитних коштів. Свої вимоги мотивував несправедливістю умов договору.

Суд першої інстанції при вирішенні даного спору обґрунтовано керувався нормами ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» , ст. 638 ЦК України та прийшов до вірного висновку, що між сторонами виникли зобов'язальні відносини, які регулюються ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України та згідно зі ст. 526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, незалежно від того, що позивач є споживачем.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, що висловлений в постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341 цс15, згідно якого за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Позивач, третя особа та їх представники не довели в справі несправедливість умов оскаржуваного кредитного договору. З моменту його укладення до настання терміну повного виконання, його умови були відомі позивачу, ним не оскаржувались, частково, але виконувались, тобто він своїми діями з ними погоджувався.

Вирішуючи спір суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даному випадку кредитором ПАТ "Дельта Банк" дотримані вимоги статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.1, п.3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки позичальнику ОСОБА_4 надана як споживачеві інформація про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, що передувало укладенню кредитного договору №К-3727551 від 12.12.2011 року, і підписанням цього договору позичальник підтвердив, що він отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту за договором, а саме - щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням кредитної ставки за ним, переліком та розміром всіх комісій кредитора, що повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, щодо розміру щомісячних платежів та орієнтованої сукупної вартості подорожчання кредиту, враховуючи розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості (п.11.5); один з оригіналів цього договору був переданий позичальнику.

Звернення позивача до суду з позовом через рік після кінцевого терміну сплати останнього платежу з вимогою про визнання умов договору, про які йому було відомо і які ним не були виконані, є нічим іншим, як намаганням уникнути цивільно-правової відповідальності за їх невиконання.

Оскільки ОСОБА_4 має заборгованість за кредитом, то підстав для повернення начебто переплачених позичальником коштів немає і ця обставина виключає можливість припинення іпотеки нерухомого майна як способу забезпечення виконання його зобовязань перед банком.

Посилання апелянтів на неможливість застосування судом висновку Верховного Суду України №6-1341 цс15 в даній справі не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, це є обовязком суду.

Незалежно від змін в ст. 627 ЦК України та доповнення її ч.2 про врахування вимог законодавства про захист прав споживачів, згадане розяснення щодо несправедливості умов договору не змінило своє суті.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313 -315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подані їх представниками відхилити.

Рішення Сарненського районного суду від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: