Справа № 487/1369/16-ц
Провадження № 2/487/1162/16
22.06.2016 року м. Миколаїв
Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого-судді Карташевої Т.А.,
секретаря Уманського І.В.,
за участю прокурора Коршунової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтерсах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2, про витребування майна, -
В березні 2016 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 звернувся до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради з вищевказаним позовом до ОСОБА_1, який обґрунтовував наступним.
Пунктами 50, 50.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 999 кв.м, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Авіаційному, 13.
На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140149 від 03.12.2009 року.
ОСОБА_2 продав вищевказану земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого 01.06.2012 року за №1236. Договір зареєстрований в державному реєстрі правочинів 01.06.2012 року за №5034241.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.09.2015 року визнано незаконними та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року в частині надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 999 кв. м по пров. Авіаційному, 13 в м. Миколаєві.

Апеляційним судом Миколаївської області від 08.12.2015 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва в цій частині залишено без змін, а також визнано недійсним державний акт на право власності на землю серії ЯИ №140140, виданий 03.09.2009 року на ім*я ОСОБА_2, на земельну ділянку площею 0,0999 га по пров. Авіаційному, 13 в м. Миколаєві.

Посилаючись на те, що правова підстава виникнення у ОСОБА_2права власності на земельну ділянку скасована, і він не є особою, яка в розумінні ч.1. ст.317 ЦК України уповноважена виступати продавцем земельної ділянки, а отже, земельна ділянка, площею 999 кв.м, що розташована по пров. Авіаційному, 13 в м. Миколаєві вибула з власності територіальної громади міста Миколаєва поза волею власника, прокурор на підставі ч.1 ст.388 ЦК України, просив витребувати спірну земельну ділянку від відповідача ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

У судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги, наполягаючи на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви.

Відповідач у судовому засіданні не був присутнім, причин неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду був сповіщений у встановленому законом порядку.

Третя особа ОСОБА_2 до судового засідання не з*явився, про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив.

З урахуванням заяви позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи, відповідно до вимог ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі.

Заслухавши прокурора, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об*єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, в силу ст.ст.13,14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону і гарантується державою.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст.78-83,116,118,125,126 ЗК України (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки відповідачу), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, ЗК України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об'єкт права власності являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб'єктами права власності на землі приватної власності.

Територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності чи за договором купівлі-продажу.

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Це може бути реституція, віндикація чи кондиція.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених ч.1ст.388 ЦК України.

Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст.1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

При цьому, одночасне пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.

Так, відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення компетентного органу, щодо цього майна, але в подальшому скасованого рішенням суду, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Судом встановлено, що пунктами 50, 50.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 999 кв.м, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Авіаційному, 13. (а.с.9).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140149 від 03.12.2009 року (а.с. 17).

ОСОБА_2 продав вищевказану земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого 01.06.2012 року за №1236. Договір зареєстрований в державному реєстрі правочинів 01.06.2012 року за №5034241 (а.с. 18-20).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.09.2015 року, ухваленим у цивільній справі за №487/10115/14-ц, визнано незаконними та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року в частині надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 999 кв. м по пров. Авіаційному, 13 в м. Миколаєві. Договір купівлі-продажу земельної діялнки (кадастровий номер :12:001:0006:3:02) від 01.06.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнаний недійсним. Державний акт серії ЯИ №140149 про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку визнаний недійсним, скасовано його державну реєстрацію. Земельну ділянку площею 999 кв. м по пров. Авіаційному, 13 в м. Миколаєві (кадастровий номер :12:001:0006:3:02), грошовою оцінкою 206591 грн. 02 коп. повернуто у комунальну власність (а.с. 10).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08.12.2015 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.09.2015 року в частині визнання недійсним Державного акту серії ЯИ №140149 на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 999 кв. м по пров. Авіаційному, 13 в м. Миколаєві змінено. Визнано недійсним Державний акт на право власності на землю серії ЯИ №140149 виданий 3 грудня 2009 року на ім*я ОСОБА_2, площею 999 кв. м, по пров. Авіаційному, 13 в м. Миколаєві. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2015 року в частині задоволення вимог про скасування державної реєстрації Державного акту, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки в комунальну власність скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення. В задоволенні вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації Державного акту серії ЯИ №140149 на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.06.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а також повернення земельної ділянки в комунальну власність м. Миколаєва відмовлено. В іншій частині судове рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.11-14).

При цьому, вищевказаними судовими рішеннями було встановлено, що земельна ділянка площею 999 кв.м по пров. Авіаційному, 13 в м. Миколаєві, яка знаходилась у комунальній власності, відповідно до земельного та водного законодавств вибула з володіння територіальної громади у приватну власність ОСОБА_2 з порушенням вимог закону.

На тепер власником земельної ділянки, площею 999 кв.м по пров. Авіаційному, 13 в м. Миколаєві є ОСОБА_1

При цьому, добросовісність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку сторонами не оспорюється.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Виходячи з положень ст.ст. 330, 387 ЦК України та того, що земельна ділянка вибула з володіння позивача не з його волі (через прийняття незаконних рішень органом місцевого самоврядування) за відплатним договором, який укладено з відповідачем особою, яка не мала права на таке відчуження, про що відповідачу відомо не було, позовні вимоги про витребування спірної земельної ділянки від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5200,10 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст.10, 11, 45, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224, 228 ЦПК України, ст.ст. 78-83,116,118,125,126 ЗК України, ст. ст. 3, 15, 16, 330, 387, 388 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтерсах держави в особі Миколаївської міської ради задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 999 кв. м, нормативною грошовою оцінкою 346 672,98 грн. по пров. Авіаційному, 13 в м. Миколаєві з кадастровим номером :12:001:006.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Миколаївської області (р/р 0340 ЄДРПО 01910048 Банк ДКСУ м. Києва МФО 820172) сплачений судовий збір в сумі 5 889 грн. 10 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку - до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А. Карташева