МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ__________
Справа №521/9828/15-ц
Пр. №2/521/1835/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Сегеди О.М.,

при секретарі - Зубковій Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та оформлення проїзного документу без згоди батька,

встановив:

У червні 2015року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, уточненим та доповненим у подальшому до ОСОБА_2, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2011 року по 12 лютого 2014року. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на даний час проживає з матірю. Зазначала, що після розірвання шлюбу вона не має можливості періодично виїжджати з дитиною за кордон з метою її розвитку, відпочинку та оздоровлення, оскільки відповідач відмовляється надати згоду на виїзд дитини за кордон. Стверджувала, що на її звернення до відповідача щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон та виготовлення документів з цього приводу, останній відмовляється, та згоду на виїзд дитини за кордон не надає.

Посилаючись на дані обставини, позивачка просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон з метою культурного та оздоровчого відпочинку до країн Італії або: Іспанії, Німеччини, Угорщини, Австрії, Великої Британії, Чехії, Греції, Франції, Турції, Болгарії без дозволу батька дитини ОСОБА_2, строком з моменту набрання рішення суду законної сили та на протязі 20 календарних днів що раз на рік до 2018 року включно, з відповідним правом оформлювати документи для тимчасового виїзду за кордон малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері дитини ОСОБА_1

Представник позивача, діючий на підставі довіреності від18 травня 2015року у судовому засіданні підтримав уточненні позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с.85).

Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не сповістив (а.с.88).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Законом України "Про охорону дитинства", Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 16 липня 2011 року третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції м. Одеси, актовий запис №235, що підтверджується рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року (а.с.13).

Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.12).

Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано(а.с.13).

В судовому засіданні було встановлено, що малолітня донька сторін, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з позивачкою, відповідач проживає окремо.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків.

Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір'ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків.

Згідно до частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-Х11 вбачається, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" документами, що дають право на виїзд з України і вїзд в Україну та посвідчують особу громадянина України, зокрема дитини, під час перебування за її межами, є проїзний документ дитини.

Оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання.

З аналізу законодавства України вбачається, що при розгляді справ з предметом позову «Про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини, яка не досягла 16-річного віку за межі країни», необхідно встановити факт відсутності згоди іншого батька та ухилення останнього від надання такої згоди.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивачки до відповідача з проханням надати дозвіл на оформлення проїзного документу та тимчасовий виїзд їх доньки за кордон, а відповідач ухиляється та відмовляє їй в надані такого дозволу.

Оскільки, позивачкою не було надано доказів ухилення батька дитини від надання згоди на тимчасовий виїзд малолітньої доньки за кордон та оформлення необхідних документів, то суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані і не законні.

Статтею 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Крім того, відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не на постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

В процесі судового розгляду суд неодноразово звертав увагу позивача та її представника на визначення ними країни прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, але цього зроблено не було.

З змісту уточненої позовної заяви вбачається, що позивачка просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон з метою культурного та оздоровчого відпочинку одночасно до країн Італії або: Іспанії, Німеччини, Угорщини, Австрії, Великої Британії, Чехії, Греції, Франції, Турції, Болгарії без дозволу батька дитини ОСОБА_2, строком з моменту набрання рішення суду законної сили та на протязі 20 календарних днів що раз на рік до 2018 року включно, з відповідним правом оформлювати документи для тимчасового виїзду за кордон малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері дитини ОСОБА_1, у протиріч вимогам п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України.

Позивачка не зазначила конкретну державу, в яку вона бажає вивезти дитину та в яку місцевість, не вказала на який саме часовий термін вона бажає вивезти дитину за межі України. В судовому засіданні представник позивача зазначав, що вона ще не придбала тур до закордонної країни, а дозвіл на виїзд за кордон їй необхідний на майбутнє, з метою придбання туру для дитини без визначення конкретної держави та часу її відвідання.

Проте, у відповідності до ст. 141 СК України у відповідача, як батька дитини, є всі права бути обізнаним до якої держави, в яку місцевість та на який термін виїде його дитина.

Позовні вимоги ОСОБА_1 суперечать вимогам СК України, який передбачає рівність батьків відносно їх дітей, Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", в якому зазначено що при наданні дозволу на виїзд неповнолітніх за кордон необхідно, щоб була зазначена держава, куди прямують неповнолітні, та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Суд вважає, що за умови виконання перерахованих вимог закону, у разі відмови відповідача нотаріально посвідчити дозвіл на виїзд дитини за кордон, у позивачки є всі підстави для його отримання у судовому порядку.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовий збір у справі складає 521,20 грн., які були повністю сплачені позивачкою при зверненні до суду (а.с.8).

Керуючись ст. 313 ЦК України, ст. ст. 141,155 СК України, ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, ст. ст. 10, 11, 209, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та оформлення проїзного документу без згоди батька залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.М. Сегеда