УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Ситнік О.М.,Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання попереднього договору та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, у якому просила суд розірвати попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 19 лютого 2013 року між нею та відповідачем у справі, стягнути з ОСОБА_7 на її користь 686 955 грн (еквівалент 30 тис. доларів США) переданого останньому за умовами попереднього договору авансу, 343 477 грн 50 коп. (еквівалент 15 тис. доларів США) штрафу за невиконання договірних зобов'язань, 228 985 грн (еквівалент 10 тис. доларів США) в рахунок відшкодування понесених позивачем витрат з проведення ремонтних робіт у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, ОСОБА_6 просила суд стягнути з ОСОБА_7 понесені нею витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 3 897 грн 60 коп.

В обґрунтування позову ОСОБА_6 зазначила, що 19 лютого 2013 року між нею та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 12/100 частки житлового будинку, що становить 62 кв. м, та 0,01 га земельної ділянки, які знаходяться по АДРЕСА_1. За умовами вказаного попереднього договору покупець ОСОБА_6 передала продавцеві ОСОБА_7 30 тис. доларів США авансу, а останній зобов'язався до 1 вересня 2013 року укласти з нею основний договір купівлі-продажу та забезпечити наявність усіх необхідних документів для укладення такого договору.

Відповідачем не було виконано умов попереднього договору в частині вчасного забезпечення наявності усіх необхідних документів для укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна. У 2015 році ОСОБА_7 було вчинено певні дії, спрямовані на укладення основного договору, однак зі змісту основного договору купівлі-продажу позивачеві стало відомо, що відповідач має намір продати не обумовлене попереднім договором майно (житловий будинок і частини земельної ділянки), а інше майно - 12/100 частини садового будинку, яке має інший правовий статус.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_7 умов попереднього договору, ОСОБА_6 просила суд його розірвати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів у вигляді авансу та штрафу, ОСОБА_6 послалася на те, що така відповідальність ОСОБА_7 за неукладення основного договору у строк до 1 вересня 2013 року, передбачена умовами самого договору, а саме п. 5.5 попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19 лютого 2013 року.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів, понесених ОСОБА_6 у зв'язку з проведенням ремонтних робіт у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1, обґрунтовані останньою тим, що позивач разом із малолітнім сином ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у 2013 році за згоди відповідача вселилася до вказаного приміщення та здійснила ремонтні роботи з метою приведення приміщення до придатного для проживання стану. ОСОБА_6 вважає, що витрачені на ремонт грошові кошти повинні бути повернуті їй відповідачем як компенсація за понесені нею збитки в порядку, передбаченому ст. 22 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача аванс за попереднім договором купівлі-продажу в розмірі 239 790 грн та 694 грн 26 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року і ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову, а саме: розірвати оспорюваний попередній договір; стягнути з відповідача на користь позивача 686 955 грн авансу, 119 895 грн штрафу, 228 885 грн - на відшкодування витрат на проведення ремонтних робіт, 10 тис. грн моральної шкоди та усі витрати зі сплати судового збору.

Доводи касаційної скарги обґрунтовані порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувані в касаційному порядку судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі відповідають вимогам вказаних вище норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2013 року між сторонами у справі було укладено в нотаріальній формі попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 12/100 частки житлового будинку, що становить 62 кв. м, та 0,01 га земельної ділянки, які знаходяться у АДРЕСА_1 (п. 1.2 договору а. с. 10, т. 1).

На виконання умов попереднього договору та в момент його підписання ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_7 отримав, суму авансу в розмірі 239 790 грн, що за курсом Національного банку України на день підписання даного договору відповідало еквіваленту 30 тис. доларів США (п. 5.1 попереднього договору).

Сторони зобов'язалися не пізніше 1 вересня 2013 року укласти основний договір купівлі-продажу вказаного вище майна. При цьому ОСОБА_7 зобов'язався до моменту укладення основного договору побудувати, ввести в експлуатацію та належним чином оформити право власності в державних реєстраційних органах на 12/100 частки житлового будинку, 62 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.2 попереднього договору).

Пунктом 5.5 попереднього договору сторони погодили, що у випадку відмови ОСОБА_7 від укладення основного договору у строк до 1 вересня 2013 року, в тому числі по причині не оформлення необхідних для укладення основного договору документів на майно, ОСОБА_6 має право в односторонньому порядку розірвати цей договір. У цьому випадку ОСОБА_7 зобов'язався повернути ОСОБА_6 всі отримані за цим договором кошти та сплатити ОСОБА_6 штраф у розмірі 119 895 грн, що за курсом Національного банку України на день підписання даного договору відповідає еквіваленту 15 тис. доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України в разі розірвання договору зобов'язання припиняються.

За положеннями ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за своїм змістом вона передбачає підстави припинення зобов'язання, а тому при встановленні, що зобов'язання припинено відповідно до ч. 3 цієї статті, розірвання попереднього договору є зайвим.

Відмовляючи в позові в частині вимог про розірвання оспорюваного попереднього договору, суд першої інстанції обґрунтовано керувався положеннями ч. 3 ст. 635 ЦК України і виходив з того, що зобов'язання, встановлене попереднім договором, припинилося через неукладення основного договору купівлі-продажу 01 вересня 2013 року та відсутності подальшої домовленості сторін щодо продовження строку дії попереднього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Умовами попереднього договору від 19 лютого 2013 року було передбачено внесення 239 790 грн авансу, визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті - 30 тис. доларів США.

Оскільки договір купівлі-продажу часток будинку й земельної ділянки, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана ОСОБА_6 відповідачу грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу, що також передбачено і п. 5.5 попереднього договору.

До аналогічних правових висновків дійшов і суд першої інстанції при задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача переданого за попереднім договором авансу.

Разом з тим суд першої інстанції передчасно визнав безпідставними позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення суми авансу, розрахованого з урахуванням збільшення курсу долара США по відношенню до національної грошової одиниці України - гривні за період існування між сторонами правовідносин, що випливають з вказаного попереднього договору.

Так, у позовній заяві ОСОБА_6 просила суд стягнути з ОСОБА_7 на її користь еквівалент 30 тис. доларів США у національній грошовій одиниці України - гривні, розрахований на момент звернення до суду з позовом, а саме 686 955 грн, оскільки сторонами грошового зобов'язання було погоджено відповідні умови.

Такі вимоги позивача заслуговують на увагу.

У ст. 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

В даному випадку в грошовому зобов'язанні у вигляді оспорюваного попереднього договору сторонами було визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Судом першої інстанції не враховано змісту попереднього договору, у зв'язку з чим не застосовано правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Висновки районного суду про безпідставність позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 343 477 грн 50 коп. (еквівалент 15 тис. доларів США) штрафу за невиконання договірних зобов'язань ґрунтуються на тому, що 1 вересня 2013 року сторонами не укладено основний договір та не продовжено дії попереднього договору, а у 2015 році від укладення основного договору відмовилася позивач, а не відповідач у справі, що виключає захист права позивача на стягнення з відповідача штрафних санкцій, передбачених п. 5.5 попереднього договору, оскільки вказаним пунктом договору передбачена відповідальність відповідача у справі саме через його відмову від укладення основного договору.

Такі висновки суду першої інстанції є передчасними, оскільки судом не спростовано підстави позову у цій частині, а саме не укладення основного договору до 1 вересня 2013 року через невиконання відповідачем умов про забезпечення усіх необхідних документів для його укладення.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 635 ЦК України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку , що при вирішенні спору про відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, підлягає встановленню причина неукладення основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а також з'ясувати умови відповідальності, які були встановлені попереднім договором.

Судом першої інстанції встановлено, що мало місце не укладення основного договору до 1 вересня 2013 року через невиконання зобов'язань з боку відповідача у справі, однак судом не встановлено обґрунтованості ухилення відповідача від укладення договору, а також залишено поза увагою умови відповідальності, які були встановлені попереднім договором, зокрема п. 5.5. попереднього договору по сплаті штрафних санкцій. Фактично спір у цій частині позову судом не вирішено.

Висновки суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача збитків у вигляді витрат на проведення ОСОБА_6 ремонтних робіт у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1, ґрунтуються на тому, що позивачем не доведено, що ремонтні роботи проводилися за згоди та відома відповідача у справі.

За загальним правилом тягар по утриманню майна покладається на власника (ст. 322 ЦК України).

Законом або договором тягар по утриманню майна може бути тимчасово перекладений на інших сторін, але з покладенням на власника обов'язку відшкодувати їм понесені витрати.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності між сторонами у справі правовідносин щодо покладення на позивача тягаря по утриманню майна відповідача (проживання, використання, проведення ремонтних робіт тощо) за адресою: АДРЕСА_1,. Крім того, з умов попереднього договору (п. 3.1.3) вбачається, що передача позивачеві майна за договором, а також покладення на позивача обов'язку по його утриманню можливо лише після підписання основного договору, чого, як зазначено вище, не відбулося. Крім того, обґрунтування позовної заяви не містить посилань на норми матеріального права щодо правомірності дій позивача по здійсненню ремонтних робіт та необхідності покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню позивачеві відповідних витрат, пов'язаних з ремонтом такого майна.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про безпідставність позову у вказаній частині є в достатній мірі обґрунтованими.

Слід зазначити, що мотивувальна частина позовної заяви містить посилання на протиправну поведінку відповідача, яка спричинила позивачеві моральних збитків. ОСОБА_6 визначено розмір завданої їй моральної шкоди - 10 тис. грн (а. с. 7, т. 1). Разом з тим прохальна частина позовної заяви не містить вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди (а. с. 8), і матеріали справи не містять відомостей, що позовні вимоги уточнювалися чи доповнювалися в порядку, передбаченому законом.

Суд першої інстанції у судовому рішенні від 8 грудня 2015 року наводить мотиви відмови ОСОБА_6 у задоволенні позову в частині відшкодування моральних збитків, незважаючи на те, що таких позовних вимог не заявлялося. За таких обставин наявні підстави вважати, що суд вийшов за межі позовних вимог, чим порушив принципи закріплені у ч. 1 ст. 11 ЦПК України.

Апеляційним судом визнано доводи суду першої інстанції щодо предмета та підстав позову в цілому обґрунтованими і залишено рішення районного суду без змін. Разом з тим такі висновки апеляційного суду є передчасними та свідчать про неповне виконання судом апеляційної інстанції вимог ст. 303 ЦПК України щодо обов'язку по усуненню недоліків, допущених судом першої інстанції при розгляді справи.

Питання щодо розподілу судових витрат у справі є похідним та має бути вирішено з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України.

За правилами ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У зв'язку з наведеним вище наявні підстави вважати, що судами попередніх інстанцій не у повній мірі встановлено обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, а також не встановлено належним чином норм матеріального права, які слід застосувати до правовідносин між позивачем та відповідачем в рамках заявлених позовних вимог. Порушення норм процесуального права призвело до ухвалення у справі судових рішень, які не відповідають вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, а тому такі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, як це передбачено вимогами ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.О. Дьоміна
Судді:М.В. Демяносов А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак