Справа № 159/3934/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Восковська О.А.
Провадження № 22-ц/773/1724/16 Категорія: 81 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря Галицької І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за поданням старшого державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_1 про визначення частки майна боржника у спільному майні, за апеляційною скаргою старшого державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_1 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року старший державний виконавець Ковельського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі ВДВС ГТУЮ) ОСОБА_1 звернулася із поданням про визначення частки боржника ОСОБА_2 у спільному майні.

Зазначала, що відділом було відкрито провадження з примусового виконання виконавчих листів №51125982 та № 51125857, виданих Луцьким міськрайонним судом Волинської області, за якими підлягали до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 відповідно аліменти на утримання неповнолітньої дочки та аліменти на повнолітню дочку, яка продовжує навчатися. Покликалась на те, що у звязку з виниклою заборгованістю за даними виконавчими листами, та враховуючи, що майно, яке належить боржнику, перебуває у спільній сумісній власності подружжя, державний виконавець просила суд визначити його частку в спільному майні.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2016 року в задоволенні подання відмовлено.

В поданій на ухвалу суду апеляційній скарзі державний виконавець вказує на її незаконність через порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Просила ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання, а справу розглянути без її участі.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції правильно виходив із того, що будинок №21, що знаходиться по вул. Київській у с. Поворськ Ковельського району Волинської області, в цілому зареєстрований як власність за боржником ОСОБА_2, що вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відтак відсутні підстави для задоволення подання.

На підтвердження такого висновку в ухвалі наведені відповідні мотиви та докази, з якими погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, на виконанні у Ковельському відділі ДВС ГТУЮ знаходився виконавчий лист № 51125982, виданий Луцьким міськрайонним судом 19.10.2004 року, та виконавчий лист №51125857, виданий Луцьким міськрайонним судом 07.05.2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 (а.с. 4-7).

Як зазначено державним виконавцем Веселухою Ю.В., заборгованість за аліментами за вказаними виконавчими листами станом на 01.05.2016 року становить 29744,87 грн. Оскільки ОСОБА_2 не виконує рішення суду у визначений строк, тому державним виконавцем здійснено ряд процесуальних дій щодо примусового виконання судових рішень.

Державним виконавцем у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» було вжито заходів з метою перевірки майнового стану боржника та отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, з якої вбачається, що за боржником зареєстровано на праві власності житловий будинок та земельна ділянка, які набуті ним за договором купівлі-продажу від 03.06.2002 року (а.с. 10-12).

Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст.32 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч. 8 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 379 ЦПК України, у випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

За змістом ч. 5 ст.52 даного Закону в разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Згідно із ч. 6 ст.52 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Як встановлено ст. 62 зазначеного Закону, звернення стягнення на будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку, що є нерухомим майном, провадиться у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу провадиться звернення стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржникові. В останню чергу звертається стягнення на жилий будинок чи квартиру. Разом з жилим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржникові.

У разі звернення стягнення на будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку державний виконавець запитує відповідні місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування про належність зазначеного майна боржникові на праві власності та його вартість, а також запитує нотаріальний орган, чи не знаходиться це майно під арештом.

Одержавши документальне підтвердження належності боржникові на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна, державний виконавець накладає на них арешт шляхом опису і оцінки за їх вартістю на момент арешту та надсилає повідомлення нотаріальному органу за місцем знаходження майна вимогу про реєстрацію даного факту. Про накладення арешту на будинок чи інше нерухоме майно, заставлене третім особам, державний виконавець невідкладно повідомляє цих осіб.

У разі відсутності документів, що характеризують об'єкт нерухомості, у зв'язку з чим його неможливо підготувати до реалізації, виготовлення таких документів здійснюється у встановленому порядку за рахунок коштів стягувача. Якщо стягувач у 20-денний строк, з дня одержання відповідного повідомлення державного виконавця, не авансує витрати на виготовлення документів, що характеризують об'єкт нерухомості, арешт з нього знімається. Реалізація належних боржникові будинку, квартири та іншого нерухомого майна провадиться відповідно до закону шляхом продажу з прилюдних торгів.

Системне тлумачення положень вказаних норм дає підстави дійти висновку, що за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд постановляє ухвалу, в якій зазначається конкретне майно, що підлягає саме виділу.

Власники, які вважають, що у зв'язку зі зверненням стягнення на майно боржника у випадках, коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, порушені їх майнові права у виконавчому провадженні, у зв'язку з накладенням арешту на майно, мають право звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення його з-під арешту на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п.8 Пленуму ВССУ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» передбачено можливість звернення державного виконавця до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, однак, як встановлено судом, це дає право державному виконавцю звернутися до суду із поданням про накладення арешту та заборони його відчуження, для звернення стягнення на усе належне майно боржнику за даними виконавчими провадженнями.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні і таке обмеження у його здійсненні може бути лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.379 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, в матеріалах даної справи відсутні будь-які письмові докази, що свідчать про володіння арештованим майном боржником ОСОБА_2 спільно з іншими особами, а також погодження боржника на передачу спірного майна в рахунок погашення заборгованості по аліментах, на яке покликається державний виконавець у поданні, вказуючи про існування акта державного виконавця від 14.06.2016 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при наявності доданих до подання доказів, за відсутності державного виконавця, заінтересованих осіб (боржника і стягувача), без дослідження матеріалів виконавчого провадження, було правильно встановлено обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами, та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного подання, в зв'язку із чим ухвала підлягає залишенню без змін, як така, що постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу старшого державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді