АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/883/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,39 Мельник І. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоКорнієнко Н. В.
суддівЮвшина В. І. , Пономаренка В. В.
при секретаріГончар Л. В.

з участю: позивачки ОСОБА_6,

відповідачки ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири, свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири та визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

17 грудня 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний брат ОСОБА_8. Йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. Після його смерті вказану квартиру успадкувала дочка брата - ОСОБА_7.

Позивачка вважає, що свідоцтво про право спадщину необхідно визнати недійним в частині спадкування 1/2 частини спірної квартири, оскільки 29.05.2002 року нею 1/2 частина даної квартири була подарована спадкодавцю - брату ОСОБА_8.

Вказаний правочин є недійсним з підстави вчинення його під впливом психічного насильства з боку брата, який зловживав спиртними напоями та погрожував їй, що вкоротить собі віку, якщо вона не подарує йому частину квартири.

Її брат ОСОБА_8 постійно скаржився, що донька - відповідачка по справі, а також колишня дружина, відмовляли йому у догляді та піклуванні, так як спірна квартира йому не належить. У зв'язку з наведеними обставинами, та враховуючи тісні стосунки з братом, вона вимушена була подарувати йому частину спірної квартири, щоб уникнути сімейних сварок та конфліктів з братом. Тобто, вона подарувала належну частину квартири не по своїй волі, а під впливом психічного насильства з боку свого брата.

Тому просить суд:

1. Визнати недійсним 1/2 частини договору дарування квартири АДРЕСА_1.

2. Визнати недійсним 1/2 частини свідоцтва про спадщину на дану квартиру.

3. Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини даної квартири.

4. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити по справі нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає повністю.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів, які давали б підстави суду зробити висновок про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири, свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартиру та визнання права власності на підставі ст. ст. 203, 231 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному рішенні, вважаючи його законним та обґрунтованим з наступних підстав.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.04.2002 року, виданим першою Черкаською державною нотаріальною конторою серії НОМЕР_1, ОСОБА_6 успадкувала від ОСОБА_9, яка померла 11.04.2001 року, 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Відповідно до договору дарування від 29.05.2002 року, посвідченим Першою Черкаською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим під № 4-1346, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_8 прийняв в дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (а.с. 74).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції серії НОМЕР_2, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років (а.с. 22).

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, після смерті ОСОБА_8 першою Черкаською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 57686586 (а.с.6).

Після смерті спадкодавця ОСОБА_8 його дочка ОСОБА_7 отримала спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.11.2015 року, виданим першою Черкаською державною нотаріальною конторою серії НОМЕР_3 (а.с. 24).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 29 травня 2002 року недійсним, ОСОБА_6 посилається на вимоги статей 203, 231 ЦК України.

Так, частинами 2,3 ст.203 ЦК України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Зі змісту ст. 231 ЦК України вбачається, що правочин, здійснений особою проти його дійсної волі внаслідок здійснення на неї психологічного тиску з боку іншої сторони, визнається судом недійсним.

Як роз'яснено в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, необхідно враховувати, що насильство може виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, які пов'язані з його недійсністю. За недійсним правочином кожна з сторін зобов'язана повернути іншій стороні все те, що вона отримала на виконання цього правочину.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з пояснень сторін по справі, інших досліджених письмових доказів, колегія суддів вважає достовірно встановленим, що договір дарування укладений у відповідності до вимог чинного законодавства: під час підготовки договору ОСОБА_6 була присутня в приміщенні нотаріальної контори; їй були роз'яснені вимоги статей Цивільного Кодексу України; було встановлено правоздатність та дієздатність сторін; позивачкою ОСОБА_6 договір був прочитаний та підписаний особисто та ніяких застережень з цього питання вона не мала; договір був складений в двох екземплярах та знаходиться у обдарованого і у справах приватного нотаріуса.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами запису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Дані обставини також відображені у роз'ясненнях Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 27 постанови від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", де зазначено, що виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Однак, позивачем, відповідно до ст. 60 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження відсутності її волевиявлення, як дарувальника, або ж нерозуміння нею, ОСОБА_6, значення своїх дій чи неможливість ними керувати, не здобуто їх і судом під час розгляду справи.

Разом з тим, враховуючи обставини по справі, колегія суддів приходить до висновку, що така поведінка позивачки, коли нею було укладено договір дарування частини квартири своєму братові, яку вона одержала у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті їх матері ОСОБА_9, є логічною, оскільки відносини між нею і братом, як вона сама стверджує, були досить близькими та добрими і вони попередньо домовилися між собою про укладення такого договору.

Крім того, що дії позивачки свідомо були направлені на укладення спірного договору дарування, колегія виходить з пояснень відповідачки ОСОБА_7, які не заперечуються самою позивачкою, про те, що спірну 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, баба обіцяла заповісти своєму синові, а її батькові - ОСОБА_8, так як вони разом її приватизували (мати з сином). І такий заповіт був складений, але, як виявилося пізніше, з'явився інший заповіт на все майно лише на користь дочки ОСОБА_6

Названі обставини підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26 квітня 2002 року, згідно якого ОСОБА_6 успадкувала після смерті матері не лише 1/2 частину квартири АДРЕСА_4, а й 1/2 частину квартири АДРЕСА_5, а також грошові вклади і прості іменні акції ВАТ «Будівельно-монтажне управляння №3» (а.с.7).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

З врахуванням наведеного, вимога позивачки про визнання недійсними договору дарування 1/2 частини квартири не ґрунтується на вимогах закону, а тому не підлягає до задоволення. В зв'язку з цим не можуть бути задоволені і вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартиру та визнання за позивачкою права власності на неї.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору всебічно і повно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінив докази та дав їм належну правову оцінку, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, правильно визначив норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняв обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири, свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири та визнання права власності залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :