Справа № 570/2357/16-ц
Номер провадження 2/570/1064/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

її представника адвоката ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

представника третьої особи адвоката ОСОБА_5,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненської районної державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_6 про скасування розпорядження районної державної адміністрації, -

в с т а н о в и в :

вважаючи, що відповідачем порушені права її неповнолітньої дитини, позивач у поданій до суду 26 квітня 2016 року заяві просить на підставі ст.ст.17, 155, 158, 171 СК України скасувати розпорядження відповідача про встановлення третій особі її бувшому чоловіку та батьку їх малолітньої дитини порядку спілкування з дитиною.

В судовому засіданні позивач підтримала позов повністю і по аналогічних мотивах, оскільки після винесення оскаржуваного рішення батько дитини жодного разу її не провідав, хоча обіцяв, що негативно впливає на психологічний стан доньки.

По суті спору показала, що з вересня 2011 року подружжя разом не проживали, в грудні 2011 року розлучилися. Весь цей час батько зовсім не цікавився дитиною, а лише звернувся до відповідача, повідомивши неправдиву інформацію, що вона не допускає його до дитини. Свій позов аргументує тим, що працівники служби у справах дітей не проводили з нею відповідних бесід щодо особливостей психологічного стану та потреб її малолітньої дитини, а фактично поставили перед фактом про задоволення заяви бувшого чоловіка.

Не надано належної оцінки тому факту, що прийняття вказаного графіку призведе до необхідності змінювати усталений режим дня дитини, що порушує інтереси малолітньої особи, оскільки при прийнятті графіку не враховано стан здоров'я, особливості догляду за дитиною такого віку, а саме: дотримання певного режиму сну, харчування, гігієни.

Її представник адвокат ОСОБА_2, підтримуючи вимоги і аргументацію свого довірителя, показав, що при винесення оскаржуваного розпорядження враховано лише думку батька дитини і повністю проігноровано пояснення матері малолітньої доньки, яка згідно цього розпорядження повина жити з незнайомою їй співмешканкою батька в двохкімнатному будинку, де вони проживають ще з пристарілим дідом третьої особи.

Представники відповідача просять у задоволенні позову відмовити, оскільки оспорюване розпорядження прийняте на підставі постанови № 866, є законним, оскільки права матері та батька на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною є рівними. Вважають, що відповідач не зобовязаний перевіряти його виконання. Пояснили, що ними враховано всі обставини справи, заслухано обох батьків, відтак, прийнято рішення про встановлення днів та годин зустрічей батька з дитиною, з врахуванням інтересів останньої.

Третя особа ОСОБА_6 до суду не зявився.

Його представник адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні проти позову заперечив, пояснивши, що вважає розпорядження законним та таким, що відповідає інтересам дитини. Крім того, ствердив, що позивач не дотримувалась домовленостей щодо побачень батька із дитиною та чинила перешкоди йому у цьому.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобовязують суд під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Судом встановлено, що з 13 серпня 2006 року по 12 грудня 2011 року позивач та третя особа перебували у зареєстрованому шлюбі, мають доньку ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матір'ю по вул.Кузнецова 128 в с.Деревяне Рівненського району Рівненської області.

Після розірвання шлюбу сторони не могли порозумітися щодо участі батька у вихованні доньки, з приводу чого третя особа звернувся до органу опіки та піклування із заявою про встановлення порядку побачень з донькою.

Посилаючись на зазначені обставини, батько дитини просив усунути перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини шляхом встановлення такого графіку спілкування з нею: з 20 год. 00 хв. пятниці до 08 год. 00 хв. понеділка першого та третього тижня місяця.

Розпорядженням Рівненської районної державної адміністрації від 24 грудня 2015 року № 559 третій особі встановлено графік побачень з дитиною: з 10 год. суботи до 16 год. неділі двічі на місяць, вказане розпорядження третьою особою не виконується.

Позивач оскаржує розпорядження в.о.голови районної державної адміністрації, яким визначено графік побачень батька з його донькою, що свідчить про наявність у цій справі приватного інтересу, пов'язаного із потребами окремої особи, яка вступає у приватноправові відносини для задоволення свого приватного інтересу.

У спірних правовідносинах відповідач не здійснює владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, а предметом судового захисту фактично є питання участі у вихованні доньки того з батьків, хто проживає окремо від них, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції і, відповідно, не може вирішуватись адміністративним судом. У відносинах, які склалися між сторонами, відповідач висловив позицію щодо розв'язання сімейного спору, це розпорядження в даному випадку не є рішенням субєкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, а є предметом спору у цивільній справі.

Суд звертає увагу учасників цивільного процесу, що визначальним принципом здійснення правосуддя в цивільних справах є змагальність сторін, на відміну від визначального принципу адміністративних справах - офіційне зясування всіх обставин у справі та обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7ст.7 СК України).

Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Відповідно до вказаних вимог держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість. Зазначені вище положення кореспондуються з Преамбулою Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, учасником якої є і Україна, та за якою для держав-учасниць слідує, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них.

За ч.ч.2, 3ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ст.157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Ч.4 цієї статті надає батькам право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування, рішення якого є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч.2 ст.170 цього Кодексу.

Згідно зі ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини.

П.73 цього Порядку передбачено, що у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, а у разі потреби, також з родичами дитини. До уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після з'ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у м.Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради з урахуванням висновку служби у справах дітей.

Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батьки дитини у разі визначення місця проживання останньої з іншим з батьків не обмежені у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участі у її вихованні й можуть реалізувати свої права шляхом домовленості з іншою особою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Судом об'єктивно встановлено, що між батьками ОСОБА_7 існує спір щодо участі у її вихованні. Оскільки дитина проживає з мамою, батько правомірно звернувся до відповідача як до органу опіки і піклування із заявою від 09 грудня 2015 року про встановлення днів та годин зустрічей з малолітньою донькою.

Судом не заперечується, що дії третьої особи свідчать про його часткове ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідач не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, при цьому позивач не перешкоджає йому спілкуватися з донькою.

Звертаючись із позовом до суду, позивач посилалася на те, що при винесенні розпорядження не враховані інтереси дитини. Свої зобов'язання, встановлені зазначеним розпорядженням, батько дитини порушує, вона жодним чином не перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною, тому і виник даний судовий позов, в обґрунтування якого вона покликається на порушення відповідачем основоположних аспектів, які слугують підставою для встановлення спілкування з малолітньою дитину, зокрема, ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, стан здоров'я дитини, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, тощо. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів на підтвердження таких обставин, в т.ч. і щодо психологічного стану дитини при спілкуванні з батьком, його негативний вплив на дитину, тощо.

Твердження позивача про відсутність умов для перебування дитини у будинку за місцем проживання батька не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовуються даними акту обстеження умов проживання. Не заперечуючи обставини щодо визначеного місця проживання дитини із матір'ю, суд вважає, що оспорюване розпорядження не змінює її місця проживання, а лише визначає третій особі безумовне право побачень із дитиною у визначений період, що однак не означає, що таке право буде реалізовано шляхом проживання дитини із батьком. Доводи позивача про те, що спілкування доньки із батьком без присутності матері та у присутності його співмешканки буде шкодити розвитку дитини, її здоров'ю та матиме інші негативні наслідки, дитина може отримати психоемоційну травму і шкоду для здоров'я, належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.57, 60 ЦПК України не доведені.

Також суд вважає безпідставним покликання позивача на те, що визначення батькові зустрічей з дитиною порушує права дитини на освіту та позашкільне виховання. З цього приводу суд зазначає, що визначені у розпорядженні години надають батькові право, а не обов'язок, для зустрічей в цей період, з врахуванням інтересів дитини та для забезпечення можливості батькові брати участь у навчальному процесі дитини. У матеріалах справи відсутні докази того, що батько дитини буде зловживати своїми правами щодо участі у вихованні дитини чи перешкоджатиме навчальному процесу дитині у школі.

Негативних відомостей про особу ОСОБА_6 або його неадекватне ставлення до дитини, стан здоров'я, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами не встановлено, як і те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства»

Таким чином, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що спір вирішено при неповному з'ясуванні обставин справи та за відсутності усіх необхідних документів.

Суд врахував, що оскаржене розпорядження прийнято за результатами розгляду вказаної заяви, відповідно до вимог ст.ст.141, 153, 157, 158 СК України, ст.ст.12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», вимог Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМ України від 24.09.2008 р. № 866, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Рівненської РА від 22.12.2015 року, протокол № 13. Воно прийнято з врахуванням фактичних обставин, інтересів дитини, прав та обов'язків батьків щодо участі у вихованні дитини.

Визначаючи спосіб участі батька у спілкуванням з донькою та здійснення її виховання шляхом встановлення графіку спілкування з нею, відповідач, враховуючи надані докази та пояснення сторін спору, виходив із того, що дитина досягла достатього віку, відвідує школу, тому має досвід знаходження певний час без матері, батько для неї не є сторонньою або незнайомою людиною.

Оцінюючи законність прийнятого відповідачем розпорядження, суд виходить із того, що відповідачем законно, з врахування думки матері, яка була присутня при розгляді вказаного спору, виніс дане рішення в межах предмету дослідження, передбаченого ст.158 СК України щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Оскаржуване рішення прийнято в межах повноважень відповідача, на підставі рекомендацій та висновку комісії з питань захисту прав дитини, заяви батька; на засіданні були вислухані доводи обох батьків; з врахуванням інтересів малолітньої дитини за доцільне визнано встановити викладені у розпорядженні дні та години зустрічей батька з дочкою. При цьому, орган опіки та піклування виходив із рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини та вважав, що така кількість побачень буде достатньою для виконання батьком своїх обов'язків і найкраще забезпечуватиме інтереси дитини.

За результатами судового розгляду цивільної справи суд приходить до висновку про безпідставність доводів позивача про те, що оспорене розпорядження суперечить інтересам дитини.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що відповідачем при розгляді даного спору всебічно і об'єктивно встановлено обставини справи, висновки відповідають обставинам спору, розпорядження винесене з дотриманням норм матеріального права, а тому немає підстав для його скасування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, щопозивачем належними та достовірними доказами не доведені свої позовні вимоги.

Суд вважає, що оскаржуване рішення забезпечує справедливу рівновагу між інтересами батьків на спілкування з дитиною, а визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів, зокрема, неповнолітньої дитини.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у звязку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити в цивільному позові ОСОБА_1до Рівненської районної державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_6 про скасування розпорядження районної державної адміністрації.

Повне судове рішення виготовлено 13 жовтня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які не були при цьому присутні, отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.