Категорія: 27 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В. ,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом. Покликався на те, що між ним та ОСОБА_2 27.12.2011 року було укладено договір позики в усній формі. За умовами договору ним було передано відповідачці 43000,00 доларів США, без встановлення строку повернення позики, про що свідчить складена і підписана нею розписка.

Оскільки, письмова вимога від 10.07.2015 року про повернення одержаних у позику грошових коштів, надіслана на адресу відповідачки ОСОБА_2, виконана нею не було, то позивач просив суд, стягнути з ОСОБА_2 в його користь борг за договором позики в розмірі 939471,44 грн. та понесені судові витрати по справі.

Під час судового розгляду позивач збільшив позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача в його користь заборгованість за договором позики в розмірі 939471,44 грн. та 389058,60 грн. заборгованості по процентах за користування позикою.

14 грудня 2015 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за позикою в розмірі 939471 грн. 44 коп., заборгованість по процентах за користування позикою в розмірі 389058 грн. 60 коп. та 3654 грн. понесених судових витрат.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить його скасувати як незаконне і необґрунтоване, прийняте судом без повного з'ясування всіх обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У письмовому запереченні на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія судів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, тому відповідач зобов'язана повернути позивачу суму позики, а також сплатити проценти за користування грошовими коштами позикодавця.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 цього Кодексу на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Наведені правові норми дають підстави вважати, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка ж підписана позичальником, має містити дату і умови отримання ним в борг грошей та зобов'язання щодо їх повернення.

Встановлено, і це підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою, що 27 грудня 2011 року відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_4 43000 доларів США для будівництва власного помешкання (а. с. 3).

Вважаючи вказані грошові кошти позикою, ОСОБА_4 звертався 10.07.2015 року з письмовою вимогою до ОСОБА_2 про повернення йому зазначеної грошової суми у гривневому еквіваленті (а. с. 4-5).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики, як це передбачено ст.. 1046 ЦК України є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Зі змісту ст. 1047 ЦК України слідує, що розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Наведене дає підстави для висновку, що розписка як документ, який підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З розписки, яка наявна у матеріалах справи і була надана позивачем як єдиний письмовий доказ укладення договору позики грошових коштів, вбачається лише те, що 27 грудня 2011 року ОСОБА_2 отримано від ОСОБА_4 для будівництва власного помешкання 43000 доларів США, і немає жодних даних про її зобов'язання як позичальника повернути ці грошові кошти позивачу і на яких умовах.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково прийняв розписку, надану позивачем, як безспірний доказ укладення між сторонами спору саме договору позики, а отже безпідставно задоволив позов про стягнення боргу.

Оскільки суд першої інстанції допустив невідповідність зроблених висновків дійсним обставинам справи, що потягло за собою неправильне застосування норм матеріального права, то прийняте ним рішення в силу вимог п. п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2, сплативши при поданні апеляційної скарги судовий збір, понесла судові витрати на суму 4019 грн. 40 коп., то ці витрати підлягають стягненню в її користь з позивача ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2015 року в даній справі скасувати.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 4019 (чотири тисячі дев'ятнадцять) грн. 40 коп. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді