АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Кулянди М.І., Литвинюк І.М.

секретар Костюк Л.С.,

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні майном та вселення в квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні майном та вселення в квартири.

Вказував на те, що, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, 30 грудня 2004 року на підставі договорів купівлі-продажу вони придбали квартири № 35 та № 36 в будинку № 2 по вулиці Ентузіастів у м. Чернівці.

Після розірвання за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2010 року шлюбу відповідачка ОСОБА_3 поміняла замки на вхідних дверях обох квартир, не допускає його до володіння і користування зазначеними квартирами. Відповідач ОСОБА_4, який є співвласником квартири АДРЕСА_1, також чинить йому перешкоди у користуванні цією квартирою.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив вселити його у спірні квартири, зобовязати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні квартирою № 35 в будинку № 2 по вулиці

22ц/794/1351/16 головуючий у 1-й інстанції Слободян Г.М.

категорія: 2 суддя-доповідач ОСОБА_5

Ентузіастів у м. Чернівці, зобовязати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити йому перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні квартирою № 36 в будинку № 2 по вулиці Ентузіастів у м. Чернівці.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку про те, що він не є співвласником квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 06 квітня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 січня 2016 року в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про вселення його в квартиру АДРЕСА_3 та зобовязання ОСОБА_3 не чинить йому перешкод у користуванні та розпорядженні цією квартирою скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення до квартири АДРЕСА_3 та зобовязання не чинить йому перешкод у користуванні та розпорядженні цією квартирою задоволено. Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_3. Зобовязано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою № 35 в будинку № 2 по вулиці Ентузіастів у м. Чернівці. В решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 06 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою № 36 в будинку № 2 по вулиці Ентузіастів у м. Чернівці та вселення в неї скасовано, а справа в цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Переглядаючи рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні майном та вселення в квартиру АДРЕСА_2 судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в цій частині скасуванню, виходячи з наступного.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, про те не обмежений її доводами, якщо під час розгляду буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення його права щодо володіння і користування спірною квартирою, з чим не погоджується колегія суддів.

З договору купівлі-продажу від 30 грудня 2004 року вбачається, що при придбанні квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 діяла від свого імені та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_4, а ОСОБА_1 діяв лише в інтересах сина ОСОБА_4 (а.с.8).

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно та інформаційної довідки з цього реєстру вказана квартира належить на праві спільної часткової власності відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.34-36).

Згідно зі ст.2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру.

Так, витяг 6335041 від 27.01.2005 року із реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.34), підтверджує належність спірної квартири №36 на підставі зазначеного договору на правах спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках.

Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.12.2010 року по справі №2-4017/10 (а.с.10), зареєстрований 27.12.1991 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний цим рішенням 14.12.2010 року. Таким чином, 1/2 частина спірної квартири набувалася ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 30.12.2004 року під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1

В силу ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

В силу ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

По-скільки зазначеним нормами відносно набутого в період шлюбу майна презюмується право спільної власності подружжя, тому ОСОБА_3 заперечуючи право ОСОБА_1 на спірну квартиру на виконання вимог диспозитивності цивільного процесу зобовязана була з дотриманням вимог належності та допустимості доказів спростувати віднесення спірного майна до обєкту спільного майна подружжя, чого матеріали справи не містять.

З вищенаведеного вбачається, що ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 є співвласниками 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

Згідно з ч.3 ст.319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

За правилами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Доводи позивача про вчинення відповідачкою ОСОБА_3, яка за законом також діє від імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, перешкод у володінні і користуванні ОСОБА_1 вищевказаною квартирою підтверджуються письмовими запереченнями відповідачки проти позову, в яких вона просить відмовити позивачу у вселенні у спірну квартиру з тих підстав, що через неприязні стосунки між ними спільне проживання та користування цією квартирою є неможливим (а.с.31-32). Вказані обставини також встановлені рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 06.04.2016 року в залишеній ухвалою касаційної інстанції частині без змін.

Посилання ОСОБА_3 на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності для захисту порушеного права, передбаченого ст.ст.256-257 ЦК України, що є наслідком відмови у позові, є безпідставним.

Згідно розяснень, викладених в абазах 2 та 3 п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до пунктів 35 та 36 цієї Постанови задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. За змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом вселення його до квартири АДРЕСА_2 та зобовязання відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в інтересах якого за законом діє ОСОБА_3, не чинити йому перешкод у користуванні та розпорядженні цією квартирою, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні цієї частини вимог позивача відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України у звязку із задоволенням позовних вимог та із урахуванням стягнутих рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 06.04.2016 року судового збору за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 511,56 грн. і залишення його в цій частині касаційною інстанцією без змін, позивачу за рахунок відповідача ОСОБА_3 підлягає відшкодуванню решта частини сплаченого судового збору (а.с.1,81).

Керуючись ст.ст.88, 307, 309, 314, 316 ЦПК України судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині позовних вимог щодо квартири АДРЕСА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 січня 2016 року в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою № 36 в будинку № 2 по вулиці Ентузіастів у м. Чернівці та вселення в неї скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою № 36 в будинку № 2 по вулиці Ентузіастів у м. Чернівці та вселення задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою № 36 в будинку № 2 по вулиці Ентузіастів у м. Чернівці.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати, повязані зі сплатою судового збору за подання позову та апеляційної скарги, в розмірі 511,56 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного суду протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: