Справа №489/945/15-ц 28.03.2016 28.03.2016 28.03.2016
Провадження №22-ц/784/616/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 489/945/15-ц Головуючий І інстанції - Губницький Д.Г.
Провадження № 22-ц/784/616/16 Доповідач - Темнікова В.І. Категорія46
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Прокопчук Л.М., Маляренко І.Б.,

за участю секретаря - Гордійчук С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка виступає одночасно від імені неповнолітньої ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житлом, зобов'язання вчинити певні дії, треті особи без самостійних вимог - Управління освіти Миколаївської міської ради, комунальне підприємство «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, Ленінський районний відділ у м. Миколаєві Управління Державної міграційної служби у Миколаївській області, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2015 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, який в подальшому уточнювала та в якому посилалась на те, що з 08.10.2009 року вона зареєстрована та постійно проживає в кімнаті АДРЕСА_1. Крім неї у вказаній кімнаті зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її малолітня донька ОСОБА_4 Вказане житлове приміщення складається з однієї кімнати розміром 23,1 кв. м, є об'єктом комунальної власності м. Миколаєва та до 18.06.2015 року знаходилось на балансі Управління освіти Миколаївської міської ради, мало статус гуртожитку та видавалось лише для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), які є працівниками Управління освіти ММР. Вона є працівником ЗОШ №46 м. Миколаєва, та отримала право на проживання у вказаному гуртожитку у встановленому порядку у зв'язку із знаходженням у трудових відносинах із балансоутримувачем - Управлінням освіти ММР. Відповідач ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із установою Управління освіти ММР до літа 2007 року та проживала у вказаному житловому приміщенні в період з 30.08 2005 р. по літо 2007 р. ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах із установою до літа 2012 року та проживала у вказаному житловому приміщенні в період з 23.04.2010р. по літо 2012р. Також, позивачка зазначала, що з 02.09.2013р. по 27.08.2014р. ОСОБА_3 працювала у КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж» на посаді викладача англійської мови, тобто в м. Новий Буг, що підтверджується довідкою №234 від 15.10.2015р., тому у вказаному житловому приміщенні не проживала. Також, не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні, ОСОБА_2 з літа 2007 р., а ОСОБА_3 з літа 2012 р. підтверджується актами комісії КП СКП «Гуртожиток». Дитина ОСОБА_3 малолітня ОСОБА_4 ніколи не проживала у вказаному гуртожитку, ордер на її вселення як члена сім'ї не видавався. Тому відповідно вона не набула права на проживання у вказаному житловому приміщенні. З 2012 р. і по теперішній час дитина навчається у загальноосвітніх навчальних закладах м. Новий Буг, що свідчить про те, що дитина постійно проживає у м. Новий Буг, а тому її місцем постійного проживання не може бути спірна кімната в м. Миколаєві. У зв'язку з тим, що відповідачка ОСОБА_3 припинила трудові відносини із установами Управління освіти ММР в 2012 році, вона підлягала виселенню із гуртожитку, однак в 2012 р. вона самостійно виселилась, оскільки переїхала проживати до м. Новий Буг. На підставі вищевикладеного, позивача просила суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_3 вчинити дії щодо зняття з обліку реєстрації місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за вказаною адресою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка виступає одночасно від імені неповнолітньої ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житлом, зобов'язання вчинити певні дії, відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідачка ОСОБА_3 звернулась до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Представник третьої особи КП «СКП «Гуртожиток» вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що позивачка зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_1 з 08 жовтня 2009 р. В цій кімнаті також були зареєстровані з 30 серпня 2005 р. ОСОБА_2, а з 23 квітня 2010 р. ОСОБА_3 (а.с.4,5,40). Гуртожиток на час реєстрації осіб, які беруть участь в справі, перебував на балансі Управління освіти Миколаївської міської ради (а.с.31,32). Після ухвалення в даній справі заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2015 р., яким позов ОСОБА_1 було задоволено, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 були зняті з реєстрації в спірній кімнаті (а.с.94). Після скасування зазначеного заочного рішення ухвалою суду від 25 вересня 2015 р. відповідачка ОСОБА_3 поновила свою реєстрацію та зареєструвала в кімнаті з 16 жовтня 2015 р. свою доньку ОСОБА_4, яка до того була зареєстрована з її батьками в м. Новий Буг Миколаївської області (а.с.86, 142, 171). Відомості про батька доньки вписані в актовий запис про народження за вказівкою ОСОБА_3 (а.с. 90, 91). Позивачка, відповідачка ОСОБА_3, її донька на праві власності житла не мають (т. 1 а.с.231-237, 243).

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що відповідно до письмових та усних пояснень представника Управління освіти документів, що підтверджують присвоєння будівлі по АДРЕСА_1 статусу гуртожитку та про цільове його призначення для проживання одиноких громадян, немає (т. 2 а.с.11). Однак, в гуртожитку Управлінням освіти Миколаївської міської ради, на балансі якого він знаходився, самостійно надавалися ліжко - місця для молодих спеціалістів без видачі ордеру, а єдиною підставою для отримання права на проживання в гуртожитку було відповідне письмове направлення цього Управляння, що дозволяло особам, які перебували з ним у трудових відносинах, реєструвати місце проживання (т.1 а.с.196-198, т. 2 а.с.14). Згідно довідки Управління освіти Миколаївської міської ради у позивачки та відповідачки ОСОБА_3 відсутня заборгованість по платі за проживання та за комунальними послугами на момент передачі гуртожитку із балансу Управління освіти. При цьому під час розгляду справи представник Управління освіти пояснила, що нарахування оплати велося лише за фактичне проживання, а якщо особа не проживала то й оплату їй не нараховували. Підставою нарахування оплати слугувало рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 січня 2008 р. №18 (т. 2 а.с.12, 13). Згідно направлення Управління освіти Миколаївської міської ради відповідачка ОСОБА_3 була направлена для проживання в гуртожитку по АДРЕСА_1 з 19 серпня 2009 р., але була зареєстрована з 23 квітня 2010 р. (т.1 а.с. 172). Згідно договору №69 від 30 березня 2010 р. між адміністрацією гуртожитку для молодих вчителів та ОСОБА_3, остання зобов'язалася своєчасно вносити плату за проживання, в разі зміни роботи ставити до відома адміністрацію гуртожитку, в разі зміни сімейного стану виписатися та звільнити житлову площу протягом 3-х днів. В разі виникнення заборгованості за проживання в гуртожитку, незгодою виписатися та звільнити житлову площу при зміні сімейного становища, або при зміні місця роботи, яке не підвідомче Управлінню освіти, адміністрація має право застосовувати санкції передбачені законодавством (т.1 а.с.93). Аналогічний договір №67 від 29 вересня 2009 р. уклала з адміністрацією гуртожитку і позивачка, яка була направлена 31 липня 2009 р. для проживання до гуртожитку від Управління освіти Миколаївської міської ради (т. 1 а.с.92, т. 2 а.с. 6). Позивачка не має поточної заборгованості по оплаті за проживання, уклала договори на надання комунальних послуг (т. 1 а.с. 114, т. 2 а.с. 1-5), працює викладачем у Миколаївській загальноосвітній школі №46 з 02 вересня 2013 р. Відповідачка ОСОБА_3 працювала у Миколаївській загальноосвітній школі № 40 з 15 серпня 2003 р. на різних педагогічних посадах, звідки звільнилася 01 жовтня 2012 р. за власним бажанням (т.1 а.с.88,89). Надалі з 24 жовтня 2012 р. по 02 вересня 2013 р. ОСОБА_3 перебувала на обліку як безробітна в Новобузькому районному центрі зайнятості Миколаївської області (т. 1 а.с.199). Потім, згідно довідки Новобузького педагогічного коледжу від 15 жовтня 2015 р. ОСОБА_3 працювала на посаді вихователя з 02 вересня 2013 р і була звільнена 27 жовтня 2014 р. на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (т. 1 а.с.125). Її донька ОСОБА_4 прибула до Новобузькій загальноосвітній школі №1 27 серпня 2012 р. і вибула до Новобузької гімназії 16 червня 2014 р., де навчається по теперішній час (т. 1 а.с. 124, 128).

Також судом було встановлено, що розпорядженням Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 р. гуртожиток для молодих вчителів по АДРЕСА_1 був вилучений у Управління освіти Миколаївської міської ради та переданий комунальному підприємству «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» та закріплений на праві господарського відання (т. 1 а.с.195). Згідно акту КП «СКП «Гуртожиток» від 29 жовтня 2015 р. в кімнаті НОМЕР_1 даного гуртожитку відповідачка ОСОБА_3 не проживає з 2012 р., особистих речей її в кімнаті немає (т. 1 а.с.116, 130). Відповідачка ОСОБА_2 не проживає в кімнаті з 2007 р. (т. 1 а.с.123). Згідно пояснень позивачки та акту КП СКП «Гуртожиток» в спірній кімнаті разом із позивачкою проживає її чоловік ОСОБА_5 (а.с.117). Факт не проживання відповідачки ОСОБА_3 з 2012 р. в спірній кімнаті підтвердили допитані мешканці гуртожитку ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Тому суд вважав доведеним факт не проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в спірній кімнаті з 2012 р. та з 2007 р. відповідно до теперішнього часу. При цьому суд критично оцінив пояснення відповідачки ОСОБА_3 про наявність поважних причин для її не проживання разом з дочкою в спірній кімнаті. Також суд дійшов висновку про те, що факт заміни замків в спірній кімнаті та не допуску відповідачки ОСОБА_3 протягом 2013, 2014 р. р. до кімнати, на який посилалася відповідачка, ніякими належними доказами підтверджений не був.

Крім того, судом з письмових та усних пояснень представника Управління освіти Миколаївської міської ради, копії рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 січня 2008 р. № 18 було встановлено, що для проживання молодим одиноким вчителям у гуртожитку по АДРЕСА_1 надавалося не житлове приміщення, а ліжко-місце. Направлення на проживання давалися також конкретній особі без зазначення можливості проживати в гуртожитку членам їх сімей.

Постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986р. № 208 було затверджене Примірне положення про гуртожитки (яке діяло на час виникнення спірних правовідносин і звернення до суду), яким передбачалося, що гуртожитки підрозділяються на два види: для проживання одиноких громадян (жилі приміщення знаходяться у спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках); для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей). За змістом правил, які містяться в ст. 71, 72 ЖК України, вони застосовуються лише стосовно житлового приміщення, яке перебуває в відособленому користуванні. Ні сама позивачка, ні відповідачки не мали в користуванні відособлене житлове приміщення, а користувалися лише ліжко-місцем, тобто правом на проживання в цій кімнаті, яке не пов'язано з правами та обв'язками інших мешканців цієї ж кімнати та правом на користуванням усім житловим приміщенням. Тому, оскільки права та обов'язки користувача ліжко-місця визначаються правовим змістом самого об'єкта користування, позов позивачки не може бути задоволено, так як права позивачки своєю відсутністю відповідачки не порушують, так як позивачці не приходиться нести додаткові витрати з їх урахуванням на утримання кімнати, оплати комунальних послуг, так як нею сплачується тверда сума, приватизація гуртожитку на даному етапі не ведеться (т. 2 а.с.1-5, 7).

Також суд дійшов висновку про те, що реєстрацією доньки ОСОБА_3 в спірній кімнаті гуртожитку, права позивачки ні зі сторони самої ОСОБА_3, ні зі сторони державної міграційної служби, яка провела реєстраційні дії без огляду на статус гуртожитку для одиноких громадян, не порушені. Визнання постановою КМУ № 582 від 12 серпня 2015р. таким, що втратило чинність Примірне положення про гуртожитки не призвело до зміни статусу гуртожитку, який переданий на баланс КП «СКП «Гуртожиток» саме як гуртожиток для молодих вчителів, тобто не сімейного типу. Крім того, вимоги безпосередньо до малолітньої ОСОБА_3 в уточненому позові не висувалися.

Тому суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що на спірні правовідносини поширюються положення статей 71, 72 ЖК УРСР, а також про те, що права позивачки не порушені діями відповідачів, виходячи з наступного.

Змінами до законів України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», від 4 березня 1992 року № 2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об'єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 3 березня 2005 року № 2453-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»). Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення). Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові № 6- 1166 від 04 листопада 2015р.

У справі, яка переглядається, судом було встановлено, що спір виник з приводу визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням у гуртожитку, що належить до комунальної власності Миколаївської міської ради та розпорядженням Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 р. вилучений у Управління освіти Миколаївської міської ради і переданий комунальному підприємству «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» та закріплений за ним на праві господарського відання (т. 1 а.с.195). Згідно додатку до рішення Миколаївської міської ради № 38/16 від 01.10.2009р. «Про надання згоди на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, що належать до комунальної власності територіальної громади АДРЕСА_1 належить до тих гуртожитків, житлові приміщення у яких підлягають приватизації. Те, що будівля по АДРЕСА_1 використовується як гуртожиток, ніхто із учасників процесу не оспорює. Згідно пояснень представника КП «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» та даних технічної документації, що знаходиться в інвентарній справі, яка була оглянута колегією суддів, а також технічного паспорту на дану будівлю, акту державної прийомки будівлі № 11 від 27.12.1949 року спірна будівля є спеціально збудованим для використання як гуртожиток жилим будинком та була прийнята в експлуатацію як гуртожиток. Згідно листа виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.03.2016р. будівля по АДРЕСА_1 згідно технічного паспорту значиться як гуртожиток. Крім того на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.07.2014р. № 24853426, виданого Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, як зазначено в тексті даного листа, ця будівля належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва та зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як гуртожиток, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Розмір оплати за одне ліжко-місце у цьому гуртожитку встановлено рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 січня 2008 р. №18 (т. 2 а.с.12, 13). При цьому в тексті даного рішення також зазначено, що будівля по АДРЕСА_1 є саме гуртожитком молодих вчителів. Всі зазначені вище докази у їх сукупності свідчать про те, що будівля по АДРЕСА_1 є гуртожитком і саме в такому статусі обліковується в виконавчому комітеті. Сторони не мають на праві власності іншого житла та зареєстровані в гуртожитку більше 5 років. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на спірні правовідносини поширюються положення статей 71, 72 ЖК УРСР.

Крім того, судом було встановлено, що як позивачці, так і відповідачам у зазначеному гуртожитку для молодих вчителів під час заселення кожному було надано на підставі направлень Управління освіти Миколаївської міської ради та договорів, укладених між адміністрацією гуртожитку молодих вчителів та кожним із сторін, саме ліжко-місце. Даний факт не оспорюється ні позивачкою, ні її представником. Випливає він також із системного аналізу договорів, які були укладені між адміністрацією гуртожитку молодих вчителів та кожним із сторін. Крім того, як убачається з матеріалів справи, в спірній кімнаті у різний час мешкали різні особи, а тому числі і одночасно. Тобто, дана кімната в гуртожитку на час заселення в нього сторін використовувалася для проживання одиноких громадян. Підтверджується даний факт також довідкою гуртожитку вчителів про те, що в спірній кімнаті в 2012-2013р. проживала ОСОБА_6, в 2013-2014р. - ОСОБА_11 ( а. с. 122т.1), а з 23.04.2010р. по 24.11.2012р. - ОСОБА_12 (згідно копії паспорту).

Як убачається з листа виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 05.02.2016р. за інформацією КП СКП «Гуртожиток у гуртожитку мешкають як сім'ї, так і окремі особи. Розпорядженням Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 18 червня 2015 р. даний гуртожиток було тільки вилучено у Управління освіти Миколаївської міської ради і передано КП «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток». Правовий статус даного гуртожитку в цілому, а також окремих його кімнат, зазначеним розпорядженням змінено не було. Не змінює правового статусу гуртожитку, чи окремих його кімнат, також визнання постановою КМУ від 12 серпня 2015 р. № 582 такою, що втратила чинність постанову Ради Міністрів УРСР № 208 від 03.06.1086р. «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки», яке було чинним на час заселення сторін до гуртожитку, а також само по собі видання наказу Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 84 від 27.04.2015р., яким затверджено нове Примірне положення про гуртожитки, оскільки дане Примірне положення також передбачає 2 види гуртожитків, а саме для проживання окремих осіб (жилі приміщення перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах) та для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні однієї сім'ї). При цьому у гуртожитках для проживання окремих осіб у разі потреби можуть виділятися приміщення для проживання сімей. Ці приміщення мають розташовуватися в окремих секціях гуртожитку за винятком тих, в яких передбачено один під'їзд. А у гуртожитках для проживання сімей можуть у разі потреби виділятися приміщення для проживання окремих осіб. Ці приміщення також мають розташовуватися в окремих секціях гуртожитку за винятком тих, в яких передбачено один під'їзд ( п. 5 розділу 1). Тобто, дане Примірне положення про гуртожитки також передбачає можливість надання особі для користування не тільки жилого приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, а й жилої площі в жилому приміщення, що перебуває у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах, що і має місце в даному випадку. Не спростовує в зв'язку з викладеним статусу спірної кімнати, як такої, що надавалася для користування кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах, з урахуванням викладеного вище, і наданий відповідачкою ОСОБА_3 протокол засідання постійно комісії Миколаїівської міської ради з питань освіти, культури, у справах сім,ї, молоді та спорту № 99 від 15.04.2015р. в п. 4 якого зазначено про вирішення питання про надання дозволу на приватизацію окремих кімнат у гуртожитку.

Безпідставним в зв'язку з викладеним є також посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що на даний час всі мешканці гуртожитків, що підлягають приватизації, які на законних підставах були вселені до нього, мають право на зайняття в гуртожитках жилого приміщення, а не жилої площі, а тому мають право проживати в окремих жилих приміщеннях(кімнатах) з правом приватизації їх. Так, п.9 розділу 1 Примірного положення про гуртожитки дійсно передбачає, що для проживання особам надається жила площа в розмірі не менше 6 квадратних метрів на одну особу, а не ліжко - місце. Проте, користування жилою площею в гуртожитках здійснюється відповідно до ст. 130 Житлового кодексу Української РСР (п.1 розділу111 Примірного положення про гуртожитки), тобто в порядку визначеному законодавством України, а діючим законодавством передбачено випадки надання мешканцям гуртожитків для користування як жилої площі в жилих приміщеннях, що перебувають у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах, так і жилих приміщень, що складаються з однієї чи кількох кімнат, що перебувають у відособленому користуванні однієї сім'ї. Факт того, що позивачка в теперішній час користується спірною кімнатою самостійно, сам по собі також не породжує у неї права на користування всією жилою площею даної кімнати самостійно, адже не змінює правового статусу даної кімнати як такої, що надавалася для користування кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах. Правомірність проживання чоловіка позивачки в даній кімнаті разом з позивачкою не є предметом спору по даній справі.

Оскільки користування жилою площею в гуртожитках згідно п.1 розділу111 Примірного положення про гуртожитки здійснюється відповідно до ст. 130 Житлового кодексу Української РСР (п.1 розділу111), тобто в порядку визначеному законодавством України, то з урахуванням положень і правил ст. 71,72 ЖК України позивачами по справам про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку є власники гуртожитків та органи місцевого самоврядування, а відповідачами виступають мешканці гуртожитків. Один із мешканців жилого приміщення гуртожитку, що перебуває у користуванні кількох осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах, враховуючи положення ст. 71,72 ЖК України, не є належним позивачем за позовом про визнання іншого мешканця цього жилого приміщення таким, що втратив право користування жилою площею в ньому, так як такі мешканці фактично мають самостійні договори найму жилої площі з власником гуртожитку. Тому суд правомірно дійшов висновку про те, що ні сама позивачка, ні відповідачки не мали в користуванні відособлене житлове приміщення, а право кожного з них на проживання в спірній кімнаті не пов'язано з правами та обв'язками інших мешканців цієї ж кімнати на таке проживання та з правом на особисте користуванням усією жилою площею в цьому житлому приміщенні. Правомірно суд дійшов також висновку про те, що права позивачки з урахуванням викладеного своєю відсутністю відповідачі не порушують а доводи позивачки про те, що вона вимушена нести додаткові витрати з їх урахуванням на утримання кімнати, оплати комунальних послуг, не відповідають обставинам справи, так як нею сплачується тверда сума за проживання в гуртожитку і ця сума не пов'язана з кількістю осіб, які проживають в кімнаті. Доказів зворотного позивачкою суду надано не було.

Не є позивачка за своїм правовим статусом, зазначеним вище, також належним позивачем за позовом про зобов'язати ОСОБА_3 вчинити дії щодо зняття з обліку реєстрації місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н. за адресою спірної кімнати. Тому суд дійшов правомірного висновку, що діями, пов'язаними з реєстрацією ОСОБА_4 особисті права позивачки не порушені.

В зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги про те, що оскільки Миколаївською міською радою надано дозвіл на приватизацію всього гуртожитку, в якому розташоване спірна кімната, то не можна посилатися на обмеження прав мешканця гуртожитку через користування ним ліжко-місцем, а не всією кімнатою, в тому числі і на звернення до суду з позовом про визнання іншого мешканця кімнати таким, що втратив право користування жилою площею в даній кімнаті, є необґрунтованими.

В той же час, фактично дійшовши висновку про те, що позивачка є неналежним позивачем по справі, суд помилково в межах заявлених позовних вимог в мотивувальній частині рішення навів як оцінку доказів, так і зробив висновки стосовно того, чи проживали відповідачки в спірній квартирі, чи пов'язане їх не проживання в спірній квартирі з наявністю поважних причин для такого не проживання та чи втратили вони в зв'язку з цим право на проживання в спірній квартирі, так як встановлення даних обставин та аналіз доказів, якими вони підтверджуються може стати предметом розгляду по іншій справі у разі звернення з таким позовом до суду належного позивача, яким може в залежності від предмету позову бути власник гуртожитку чи орган місцевого самоврядування.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення змінити та виключити з мотивувальної частини рішення обґрунтування та висновки суду щодо причин не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в кімнаті АДРЕСА_1, та втрати ними права користування жилою площею в даній кімнаті.

Інші доводи апеляційної скарги є суб'єктивним тлумаченням апелянтом як матеріалів справи, так і діючого законодавства і не впливають на правильність прийнятого судом рішення.

Крім того, приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів враховує і те, що згідно ст.320 ЦПК України окремі ухвали з зазначенням допущених судом порушень норм права і помилок виносяться у тому разі, коли вони не є підставою для скасування рішення. В даному випадку рішення суду підлягає зміні з виключенням із мотивувальної частини обґрунтування, тобто аналізу доказів стосовно причин не проживання відповідачів в спірній квартирі та висновків про те, чи втратили вони в зв'язку з цим право на проживання в спірній квартирі. А тому підстав робити аналіз правомірності дій суду під час дослідження цих доказів, не має, отже відсутні і підстави для задоволення клопотання відповідачки ОСОБА_3 про винесення окремої ухвали на адресу суду, який на її думку необґрунтовано взяв до уваги зміст актів стосовно не проживання відповідачів в спірній кімнаті.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303,307,309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2016 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення обґрунтування та висновки суду щодо причин не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в кімнаті АДРЕСА_1, та втрати ними права користування жилою площею в даній кімнаті.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді