АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/2123/16 Головуючий 1 інст. Діденко С.А.
Категорія: скарга на дії держвиконавця
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 представника ОСОБА_4 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29 січня 2016 року про відмову в задоволені скарги на дії та бездіяльність державного виконавця по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення суми боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року ОСОБА_4 в особі свого представника звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Київського ВДВС Харківського МУЮ ОСОБА_8, в провадженні якого перебувають виконавчі листи, видані Київським районним судом м. Харкова про стягнення солідарно з з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 250 000 грн. та судового збору в сумі 2 500 грн., щодо невиконання рішення цього суду у строк, передбачений ч.2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», в тому числі шляхом реалізації квартири № 25, що знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Академіка Вольтера, буд.13.

Просив зобовязати державного виконавця фактично виконати рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.02.2013 року, в тому числі шляхом реалізації вищевказаної квартири та стягнути з Київського ВДВС ХМУЮ на користь ОСОБА_4 судові витрати на правову допомогу в розмірі 6 820, 80 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 28 лютого 2013 року Київським районним судом м. Харкова було ухвалено заочне рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення суми боргу за договором позики. На виконання цього рішення Київським районним судом м. Харкова 08 квітня 2014 року були видані три виконавчих листа про стягнення солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 52 000 грн. неповернутої відповідачами суми позики за договором від 25 липня 2008 року, 13 954, 88 грн. процентів за користування позикою. На рівні облікової ставки НБУ, 8 736 грн. інфляційного збільшення суми боргу та 164 100 грн. передбаченої договором неустойки, 6 268,41 грн. моральної шкоди, а всього 250 000 грн., а також судовий збір у розмірі 2 500 грн.

23 травня 2013 року було відкрито виконавче провадження за вищевказаними виконавчими листами, однак до теперішнього часу рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року залишається невиконаним.

З інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна представнику ОСОБА_4 стало відомо, що боржникам на праві приватної власності належить двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1. Однак державним виконавцем не було вчинено жодних дій щодо реалізації цієї квартири в рахунок погашення заборгованості.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 29 січня 2016 року відмовлено в задоволенні скарги представника ОСОБА_4 на дії та бездіяльність державного виконавця.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_3 просить скасувати цю ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, та постановити нову ухвалу, якою його скаргу задовольнити.

Вказує на те, що оскільки рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 червня 2012 року, іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 липня 2008 року був визнаний недійсним та скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру №25, що розташована в будинку №13 по вулиці Академіка Вальтера в місті Харкові за ОСОБА_4, то вказана квартира на праві власності знову належить боржникам.

Вважає, що державний виконавець повинен був самостійно вирішити питання щодо примусової повторної реєстрації права власності на спірну квартиру за боржниками.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що зявились до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії та бездіяльність державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем були здійснені всі необхідні виконавчі дії по виконанню виконавчого листа.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується наявними у справі доказами рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення суми боргу за договором позики.

Постановами державного виконавця від 24 травня 2013 року відкриті виконавчі провадження щодо стягнення суми заборгованості з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження це сукупність дій, визначених в цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст 10 цього ж Закону заходами примусового виконання рішень є:

-звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об»єкти інтелектуальної власності, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб; або боржник володіє ними спільни з іншими особами;

-звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

-вилучення у боржника та передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

-заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, в тому числі коштами, або встановлення боржнику обов»язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

-інші заходи примусового характеру, передбачені цим законом.

Судом першої інстанції було встановлено, що 24 травня 2013 року державним виконавцем були спрямовані запити до ВДАІ, ДПІ УПФ в Київському районі м. Харкова та адресного бюро щодо наявності у боржників транспортних засобів, джерел доходів та обєктів нерухомості, однак з відповідей на ці запити вбачається відсутність транспортних засобів, депозитних вкладів та джерел доходів від підприємницької діяльності.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у відповідачів відсутнє майно, яке зареєстровано за ними в установленому законом порядку на праві власності.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності у відповідачів нерухомого майна, яке належить їм на праві приватної власності, а саме квартири №25 за адресою: буд. №13, вул. Академіка Вальтера, м. Харків не знайшли свого підтвердження при розгляді справи ні в першій ні в апеляційній інстанції.

З довідки адресного бюро від 29 травня 2013 року вбачається, що з квартири за адресою АДРЕСА_2 боржники виписані ще у 2011 році.

Наявність рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року, яким скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру №25, що розташована в будинку №13 по вулиці Академіка Вальтера в місті Харкові за ОСОБА_4, яке вступило в законну силу, є лише підтвердженням відсутності права власності на вказану квартиру у ОСОБА_9, але вказані обставини не є належним та допустимим доказом наявності права власності на цю квартиру у боржників. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 ґрунтуються лише на припущеннях і не можуть бути прийняті судом.

Як пояснили учасники процесу в суді апеляційної

Інстанції ні сторони виконавчого провадження, ні державний виконавець не зверталися до суду в порядку ст. 373 ЦПК України з відповідною заявою .

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку те, що Київським ВДВС ХМУЮ було вчинено всі необхідні заходи для забезпечення виконання рішення суду та підстав для визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ ОСОБА_8, в провадженні якого перебувають виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 суми боргу, немає.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги по суті зводяться до переоцінки наданих сторонами доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції по оцінці цих доказів та особового тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно з п.1 ч. 1 ст 312 ЦПК України розглянувши апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 2 ст. 307, п.1 ч.1 ст.312, ст. 313, п. 4 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: