АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В.,Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю позивача ОСОБА_3

представників позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

третьої особи ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Електроприлад» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Електроприлад», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Генеральний директор Публічного акціонерного товариства «Електроприлад» ОСОБА_8, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись в грудня 2015 року до суду з вищевказаним позовом обґрунтовувала свої вимоги мотивувала тим, що з 16.10.1978 року вона працює на заводі «Електроприлад» в м. Києві. З 20.07.2015 року по 03.11.2015 року та з 05.11.2015 року по 17.11.2015 року вона перебувала на лікарняному, при цьому її з 05.11.2015 року було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Тобто, її було звільнено з роботи під час перебування на лікарняному. За таких обставин, позивач звернулася до суду із відповідним позовом, та ставила питання про поновлення її на посаді паяльщиці радіодеталей спецвиробництва у ПАТ «Електроприлад» м. Києва, та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 159 423,74 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року позов було задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді паяльщиці радіодеталей спецвиробництва Публічного акціонерного товариства «Електроприлад» з 05 листопада 2015 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Електроприлад» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного в розмірі 10 866,87 гривень без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення по даній справі.

Не погоджуючись з рішенням суду сторони по справі подали апеляційні скарги вказуючи при цьому на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач подаючи апеляційну скаргу, ставила питання про зміну рішення суду в частині розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 10 866, 87 гривень та стягнення з ПАТ «Електроприлад» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 82 561,14 гривень.

Відповідач ставив питання про скасування рішення суду.

Позивач та її представники у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги відповідача заперечувала.

Представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги позивача заперечував.

Третя особа підтримав подану апеляційну скаргу відповідача, проти апеляційної скарги позивача заперечував.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, врахувавши встановленні в судовому засіданні обставини, дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підлягає задоволенню.

Так як за умовами ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності ( крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Позивач була звільнена з роботи 05.11.2015 року, у той же час листок непрацездатності серії АГЧ № 969447-3 підтверджує її непрацездатність протягом 05.11.2015 - 17.11.2015 року. Тобто звільнення відбулося з порушенням норм встановлених законодавством.

Враховуючи положення ст. 235 КЗпП України суд при винесенні рішення про поновлення прийняв рішення про необхідність виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 року по 03.06.2016 року в сумі 10866, 87 гривень.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою представник відповідача зазначав, що суд не взяв до уваги та не дослідив матеріали справи, які були надані відповідачем про причини відсутності позивача на роботі з 26 березня 2008 року по 20.07.2015 року тобто протягом восьми років та звідки взялися лікарняні за період з 20.07.2015 року по 03.11.2015 року та з 05.11.2015 року по 17.11.2015 року. На їх думку позивач взяла будь-які чотири місяці лікарняних, щоб уникнути дисциплінарної відповідальності за прогул, так як відповідно до ч.1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, хоча відповідач неодноразово звертав на це увагу. Позивач не надала суду доказів про її звернення до адміністрації підприємства про вихід на роботу, так як вона не зверталася до адміністрації і не мала такого наміру.

Крім того поновивши працівника на посаді паяльщиці радіодеталей, суд не взяв до уваги те, що починаючи з жовтня 2011 року така посада на підприємстві відсутня.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Так як у відповідності до матеріалів справи вбачається, що 16.10.1978 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу згідно Наказу Київського виробничого об'єднання «Електроприлад» № 204-к від 12.10.1978 року.

13 жовтня 2009 року ОСОБА_3 звернулася до відповідача з заявою про розірвання трудового договору відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

За наявності поданої заяви відповідач не вчинив дій щодо її звільнення, обмежившись наданням відповіді ( т. 2 а.с. 130)

Рішенням Святошинського районного суду від 20 липня 2012 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.12.2012 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог щодо визнання трудового договору розірваним.

Із наданих до суду відповідачем матеріалів вбачається, що позивач з 2008 року до 05.11.2015 року на своє робоче місце не виходила. При цьому відповідач не вчиняв ніяких дій щодо її звільнення. Фактично визнаючи при цьому факт перебування у трудових відносинах з позивачем.

Підтвердженням цього, на думку колегії суддів є наказ № 44 від 05.11.2015 року з тексту якого вбачається, що « ОСОБА_3, паяльщик радіодеталей спец виробництва, згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.12.2012 року, яке набрало законної сили, з дня проголошення, знаходиться з ПАТ «електроприлад» у трудових відносинах. З 20 грудня 2012 року і до цього часу ОСОБА_3 без поважних причин не приступила до виконання своїх обов'язків, покладених на неї трудовим договором та була відсутня весь цей час на робочому місці. Надати пояснення про причини відсутності на робочому місці неодноразово відмовлялася. Лише 04 листопада 2015 року ОСОБА_3 на вимогу надала письмове пояснення ( заяву), в якій немає відповіді по суті основного питання - про довготривалі прогули з її сторони без поважних причин.

ОСОБА_3 була звільнена з 05.11.2015 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з довготривалими прогулами без поважних причин у відповідності до Наказу № 44 від 05.11.2015 року.

Не ґрунтуються на нормах діючого законодавства і доводи апеляційної скарги в частині того, що судом не було взято до уваги те, що спеціальності на якій поновлено позивача на їх підприємстві вже нема, як і організації яка приймала позивача на роботу виходячи з того, що ВАТ стало ПАТ.

При цьому слід зазначити що у відповідності до положень ст. 36 КЗпП України законодавчо визначені підстави припинення трудового договору. Також законодавцем вказується на те, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору .

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації ( злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників ( п. 1 ч. 40 КЗпП України).

Зазначене вказує на те, що саме на підприємство, власника або уповноважений ним орган покладено обов'язок щодо вирішення питання припинення трудового договору з підстав скорочення чисельності або штату працівників. Відповідач у ході розгляду справи не надав доказів на підтвердження того, що приймаючи у вересні 2011 року рішення щодо змін у структурі підприємства, останнє вирішило питання відносно подальшого перебування позивача у трудових відносинах з підприємством.

За відсутності наказу про звільнення, починаючи з 2008 року по 05 листопада 2015 року сторони продовжували перебувати у трудових відносинах.

Позивач звертаючись до суду з апеляційною скаргою вказувала на те, що судом першої інстанції не з'ясовані обставини нарахування заробітної плати за останніх два місяці роботи працівника ОСОБА_3, тому що витребувана довідка з ПАТ «Електроприлад» від 30.05.2016 року була надана суду відповідачем з недостовірною інформацією і з даними не за останні два місяці роботи ОСОБА_3, тобто не за лютий 2008 року і березень 2008 року. У довідці відповідач не надав інформацію для здійснення розрахунку обчислення: не зазначив кількості робочих днів, не вказав нарахованої заробітної плати за фактично відпрацьовані робочі дні, вказав у довідці суму заробітку разом із сумою додаткової відписки на навчання.

Проте колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не узгоджуються з нормами діючого законодавства.

При вирішенні питання щодо нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції правомірно посилався на положення ст. 235 КЗпП України.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. За п. 8 якої нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного ( годинного ) заробітку на число робочих днів ( годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отримані позивачем доходи за два останні місяці за якими виплачувалась заробітна плата визначені в довідці підприємства наданій до суду першої інстанції повністю підтверджуються даними з Пенсійного фонду України, а також відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів ( були надані на до суду апеляційної інстанції).

Отже, розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу зроблений судом з дотриманням норм діючого законодавства та довідок .

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу і доводи позивача викладені в апеляційній скарзі щодо неврахування судом коефіцієнта підвищення тарифних ставок в періоді протягом якого за працівником зберігається середній заробіток.

Так як відповідно до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100., у випадках підвищення тарифних ставок та посадових окладів на підприємстві, установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах ( угодах) як у розрахунковому періоді, так і періоді протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати за проміжок часу до підвищення коригується на коефіцієнт їх підвищення; на госпрозрахункових підприємствах і організаціях і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат здійснюється з урахуванням фінансових можливостей, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, установлених його статутом.

Як вбачається із матеріалів справи починаючи з 03 жовтня 2011 року на підприємстві відповідача відсутня посада в штатному розкладі, яку обіймала позивач. Відтак, підприємством не приймалися рішення щодо підвищення тарифних ставок за посадою яку обіймала позивач до моменту видачі наказу про звільнення.

Протягом квітня 2008 року до вересня 2011 року позивачу не нараховувалася та не виплачувалася заробітна плата у зв'язку з відсутністю її на підприємстві.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційних скаргах нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Електроприлад» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: