Справа №591/9363/14 Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б.В.
Номер провадження 22-ц/788/402/16 Суддя-доповідач - Кононенко О. Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Семеній Л. І. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 88350 грн. боргу та 1303,50 грн. в рахунок відшкодування понесених по справі судових витрат.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено за необґрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне дослідження доказів, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

При цьому зазначає, що він не був повідомлений про розгляд справи, предмет та зміст позовних вимог, що позбавило його можливості належним чином захищати свої законні інтереси. Зокрема, не були розглянуті та досліджені його заперечення та докази, а саме показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які б підтвердили факт погашення ним боргу за договором позики.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, позивача ОСОБА_4 та його представника - адвоката Оніщенка О.В., які проти скарги заперечували, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 липня 2013 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 за договором позики 7700 доларів США. Строк повернення позики умовами укладеного договору не передбачено (а.с. 51).

Позивач пред'явив відповідачу вимогу про повернення коштів, проте відповідач в добровільному порядку повернув лише частину позичених коштів в сумі 2000 доларів США.

На час розгляду справи у суді заборгованість відповідача перед позивачем за вказаним договором складає 5700 доларів США, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБУ станом на дату, визначену позивачем (а.с. 13), становить 88350 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що взяті на себе зобов'язання за договором позики відповідач належним чином не виконав і не повернув позивачу борг розмірі 5700 доларів США, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБУ станом на дату, визначену позивачем, становить 88350 грн.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Судом правильно встановлено, що 22 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики в простій письмовій формі у вигляді розписки, в якій зазначено, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 7700 доларів США. Позичальник засвідчив цю угоду своїм підписом (а.с. 51).

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною.

Відповідно до ст. 208 Цивільного кодексу України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України передбачено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

За правилами ч. 1 ст. 1051 ЦК України, при оспорюванні позичальником договору позики з підстави, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, за умови якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що не може доводитися показаннями свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо передбачені у ЦК, зокрема у ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України.

Отже, відсутність письмової форми правочину має наслідком неможливість сторін посилатися в суді на свідчення свідків, як доказ існування чи відсутності між сторонами відносин, породжених правочином, який є предметом спору, а також на умови такого правочину.

Враховуючи, що позивач не визнає факту виконання відповідачем зобов'язання, що виникло з правочину, укладеного в письмовій формі, колегія суддів вважає, що не може доводитись свідченнями свідків факт погашення відповідачем заборгованості за договором позики.

Доводи апелянта з приводу виконання взятих на себе зобов'язань не ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Згідно зі ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Проте, боргова розписка ОСОБА_3 знаходиться у ОСОБА_4 і її оригінал був досліджений судом першої інстанції у судовому засіданні, що підтверджує невиконання відповідачем свого зобов'язання.

Таким чином, до суду апеляційної інстанції відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позичених коштів. Тому, враховуючи, що позивач визнає повернення йому відповідачем 2000 доларів США, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про те, що заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 складає 5700 доларів США, що в перерахунку на гривню за офіційним курсом НБУ станом 10 грудня 2014 року - на дату, визначену позивачем, становить 88350 грн.

Посилання апелянта на ту обставину, що суд порушив норми процесуального права, розглянувши спір у його відсутності, що призвело до неправильного вирішення справи, не заслуговують на увагу колегії суддів.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи, призначений на 21 січня 2015 року та на 12 лютого 2015 року, було відкладено у зв'язку з неявкою відповідача (а.с. 33, 52). Про час та місце судового розгляду справи, який відбувся 26 березня 2015 року, і у якому було ухвалено оскаржуване рішення, відповідача було повідомлено в порядку, передбаченому ч. 9 ст. 74 ЦПК України, через оголошення у пресі (а.с. 72).

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Отже, суд наділений правом, а не обов'язком ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Крім того, в матеріалах справи відсутня згода позивача на заочне вирішення справи.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд фактично виніс заочне рішення є необґрунтованими.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В даному випадку оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і з цього дня на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді -