Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1843/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Циганаш І. А.
Доповідач Мурашко С. І.
УХВАЛА

Іменем України

15.09.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Мурашка С.І.

суддів - Франко В.А., Чельник О.І.

за участі секретаря - Постоєнко А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 07 липня 2016 року і

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 07 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсними укладених між ними кредитного договору №014/0456/2/23965 від 02 жовтня 2008 року та договору іпотеки від 02 жовтня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №3242 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з посиланням на викладені в ній обставини, представник ПАТ «Фідобанк» в судове засідання не з'явися про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується відмітками в рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень, надав до суду письмове заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір № 014/0456/2/23965 про надання в кредит 22 000 доларів США з терміном повернення до 01.10.2033 року під 12,50% річних.

30.10.2013 року на підставі рішення загальних зборів акціонерів ПАТ «Фідобанк», був затверджений передавальний акт, у відповідності до якого Банку було передано все майно, права та обов'язки Публічного акціонерного товариства «Фідокомбанк», який є правонаступником прав та зобов'язань АКБ «Престиж», створеного у формі ВАТ «Ерсте Банк», ПАТ «Ерсте Банк».

Згідно п. 2.1 Кредитного договору кредитні кошти отримані позичальником за цим договором призначені на придбання однокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 29,4 кв.м.

Відповідно до п. 3.6 Кредитного договору забезпеченням цього Договору є Іпотека однокімнатної квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_2, порука фізичної особи, поручитель ОСОБА_4

Пунктом 5.2 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується здійснювати безготівковим платежем або готівкою, в касу Кредитора: - щомісяця до 15 числа кожного місяця погашення заборгованості по кредиту згідно з Графіком платежів, наведеним в Додатку №1 до цього договору.

Невід'ємною частиною цього Договору є: - Додаток № 1 - Повідомлення позичальника - фізичної особи про умови надання споживчого кредиту ( з додатком, яким визначається Графік платежів за Договором), де зокрема зазначено про всі супутні витрати, переваги та недоліки кредитних програм та про те, що валютні ризики несе Позичальник (п.12.1).

Позивач власним підписом на Кредитному договорі та на Повідомленні засвідчив, що отримав всю вичерпну інформацію та надав згоду за всіма умовами Кредитного договору, погодився, що всі умови йому зрозумілі і він вважає їх справедливими.

Договором Іпотеки № 014/0456/2/23965/01, укладеного 02 жовтня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_2 забезпечено вимоги Іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору № 014/0456/2/23965 від 02.10.2008 року, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент укладення спірних договорів банк був уповноваженим на здійснення операцій з валютними цінностями за наявності у нього банківської ліценції та письмового дозволу на здійснення операції з валютними цінностями, договори за своїм змістом не суперечать вимогам чинного законодавства, підстав для визнання їх недійсними немає.

Такий висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає матеріалам справи.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, з урахуванням власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України).

Згідно наданої інформації Національного Банку України від 01.09.2016 року №18-0005/73583, відповідно до п.2 статті 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку видаються генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

До 07.11.2011 року письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями був генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом, що передбачено пунктом 5.3 глави 5 Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій» затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року №275, яке втратило чинність з 07.11.2011 року.

Банківська операція з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик була визначена статтями 47-49 Закону «Про банки і банківську діяльність» як кредитна. За наявності у письмовому дозволі банку операції із залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України вона могла здійснюватися в іноземній валюті.

Тобто, кредитні операції в іноземній валюті в 2008 році банки здійснювали на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення окремих операцій (у т.ч. і з валютними цінностями), який виконував функцію генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій згідно із положеннями названого Декрету. Вказані операції не потребували одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Отже, банки, які у встановленому порядку отримали банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення валютних операцій, мали право надавати фізичним особам кредити в іноземній валюті.

Індивідуальних ліцензій на здійснення валютних операцій, які діяли станом на 02.10.2008 року та на 20.10.2013 року, ВАТ «Ерсте Банк» та ПАТ «Фідобанк» Національний банк України не надавав.

Станом на 02.10.2008 року ВАТ «Ерсте Банк» здійснювало свою діяльність на підставі банківської ліцензії від 29.05.2007 року №224 та письмового дозволу на здійснення окремих операцій від 18.09.2007 року №224-2.

Станом на 30.10.2013 року ПАТ «Фідобанк» здійснювало свою діяльність на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 28.10.2016 року №4-3.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Кредитний договір та договір іпотеки укладені сторонами 02 жовтня 2008 року і на час їх укладання Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Згідно із ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (п.3.3 Правил).

Згідно п.12.1 кредитного договору невід'ємною частиною договору є Додаток №1 - повідомлення позичальника-фізичної особи про умови надання споживчого кредиту (з додатком, яким визначається графік платежів за договором).

Повідомленням позичальника-фізичної особи про умови надання споживчого кредиту, підпис на якому не оспорюється позивачем, підтверджується, що позичальнику надана інформація щодо детального опису загальної вартості кредиту, про переваги та недоліки кредитних програм, що валютні ризики несе позичальник (а.с.42).

Вказане свідчить про дотримання Банком вимог п.3.8 Правил при наданні кредиту у іноземній валюті.

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, йому відомо було про можливість отримання кредиту в національній валюті.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

З урахуванням того, що спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов договорів та в подальшому виконував їх умови, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню додаткових угод, у додатках до цих угод та графіку погашення кредиту, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, при цьому суд правильно застосував положення статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відсутність посилання судом в рішенні суду на покази свідка ОСОБА_5, допитаної в суді першої інстанції, не може бути підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Прослухавши в судовому засіданні апеляційного суду технічний запис показів свідка ОСОБА_5, колегія суддів дійшла висновку, що покази зазначеного свідка не є належним доказом на підставі якого можна зробити висновок про недійсність кредитного та іпотечного договорів.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що кредитний від 02.10.2008 року підписаний невідомою особою.

Відповідно до ч.4 ст.95 ЦК України керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреністю.

Зі змісту кредитного договору та договору іпотеки вбачається, що при укладанні договорів від імені ВАТ «Ерсте Банк» діяла ОСОБА_6 на підставі довіреності від 15 серпня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О.П., зареєстрованої в реєстрі за №1714.

Наведені обставини вказують на те, що ОСОБА_6 діяла на підставі довіреності, що відповідає вимогам ст.95 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи та на законі.

Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.І.Мурашко

Судді В.А.Франко

О.І.Чельник