Справа № 357/7127/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Цуранова А. Ю. ,

при секретарі - Солом'яна Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Біла Церква позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2015 року позивач звернулась до суду із зазначеною вище позовною заявою.

Вказувала, що з 09.02.1985 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 29.06.2011 року було розірвано.

Зазначала, що за час шлюбу ними за спільні кошти були придбані на ім'я відповідача автомобіль ВАЗ 2101, вартість якого складає 500 доларів США та дорівнює 10 565 грн. та автомобіль ЗИЛ-131, вартістю 3 000 доларів США, що дорівнює 63 390 грн., а на її ім'я було зареєстровано автомобіль ЗИЛ-138, вартістю 1 500 доларів США, що дорівнює 31 695 грн.

Посилаючись на те, що автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, однак знаходяться у користуванні відповідача, позивач просила визнати за відповідачем право власності на автомобілі ВАЗ 2101, ЗИЛ-131 та ЗИЛ-138 загальною вартістю 105 650 грн., а також стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину вартості вказаних автомобілів в сумі 52 825 грн., судовий збір в сумі 528,25 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 150 грн.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю.

04.04.2016 року ухвалою суду по даній справі вказане заочне рішення було скасовано, а справа призначена до розгляду в загальному порядку.

В судовому засіданні позивача та його представник, подавши заяву про уточнення позову, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Крім того, позивач та її представник пояснили, що всі три автомобіля знаходяться в користуванні відповідача, а клопотання про застосування строку позовної давності є необґрунтованим, оскільки питання щодо поділу майна було ініційоване відповідачем лише в 2013 року.

В судових дебатах позивач просила поділити майно рівноцінно, але їй краще щоб була призначена компенсація, оскільки вона не буде користуватися цими автомобілями.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували відносно задоволення позову.

Крім того, відповідач пояснив, що вважає доцільним залишити йому автомобіль «ЗИЛ» д.н.з. НОМЕР_1, оскільки він зареєстрований за ним, а відповідачу залишити автомобіль «ЗИЛ» д.н.з. НОМЕР_2, який рахується за нею. Відносно автомобіля «ВАЗ» зазначив, що його було передано іншій особі в рахунок погашення боргу за ремонт автомобіля «ЗИЛ». Щодо стягнення з нього компенсації заперечував, оскільки автомобілі «ЗИЛ» на даний час знаходяться в непридатному стані, тому визначена позивачем вартість є завищеною.

Представник відповідача в судовому засіданні подав заяву про застосування строків позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка, а також дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

З 09.02.1985 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2011 року було розірвано.

12.02.2002 року ОСОБА_1 було придбано автомобіль «ЗИЛ-138», 1985 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3, шасі № НОМЕР_4, що підтверджується копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12.02.2002 року Київської товарної біржі (а.с. 6), а також копією довідки від 11.03.2015 року № 161 Центру надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Біла Церква, Білоцерківського та Сквирського районів (а.с. 7).

З отриманого на запит суду листа № 798 від 01.08.2015 року начальника Центру надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Біла Церква, Білоцерківського та Сквирського районів (а.с. 30) вбачається, що за ОСОБА_2, 1957 року народження зареєстровані та перебувають на обліку:

- з 12.06.2004 року автомобіль «ЗИЛ-431610», 1989 року випуску, зеленого кольору, шасі НОМЕР_5, номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 12.06.2004 року на підставі біржової угоди купівлі-продажу № 397475 від 12.06.2004 року;

- з 09.01.1990 року автомобіль «ВАЗ-2101», 1976 року випуску, зеленого кольору, кузов НОМЕР_7, номерний знак НОМЕР_8, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 від 18.02.1999 року в якості заміни.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні надав покази про те, що ОСОБА_2 заборгував йому кошти за ремонт автомобіля «ЗИЛ», тому він придбав в нього автомобіль «ВАЗ» по довіреності, яку оформив на свого родича, а потім цей автомобіль продав.

Згідно п. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу (СК) України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

В судовому засіданні не встановлено про наявність будь-яких домовленостей між сторонами відносно поділу спірних автомобілів.

Крім того, під час розгляду справи сторони не дійшли згоди щодо вартості цих автомобілів.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено, що позивач не заявляла вимог до позивача в порядку ст. 365 ЦК України про припинення права на частку у спільному майні, а відповідач не погоджується із стягненням з нього грошової компенсації, а також не вносив на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, тому в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 52 825 грн. компенсації вартості 1/2 частини вказаних автомобілів необхідно відмовити.

Враховуючи вищевикладене, а також оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, лише у вигляді визнання за сторонами права власності по 1/2 ідеальній частці на автомобілі «ЗИЛ-138» д.н.з. НОМЕР_2, «ЗИЛ-431610» д.н.з. НОМЕР_1 та «ВАЗ-2101» д.н.з. НОМЕР_8.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Доводи відповідача та його представника щодо відсутності у відповідача автомобіля «ВАЗ», суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України покази свідка не можуть бути підтвердженням факту продажу вказаного автомобіля з урахуванням наявної в матеріалах відповіді № 798 від 01.08.2015 року з центру надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Враховуючи викладене, клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки після розірвання шлюбу сторони по справі проживали за однією адресою, рішення про визначення порядку користування жилим приміщенням було винесене в травні 2013 року, а даний позов пред'явлено в травні 2015 року. Крім того, відповідач в судовому засіданні не заперечував відносно певного поділу автомобілів «ЗИЛ» та просив залишити за кожним по одному з цих автомобілів, тобто фактично просив здійснити поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог, тобто в розмірі 264,10 грн. сплаченого судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кожним по 1/2 ідеальній частці права власності на автомобілі:

- «ЗИЛ-138», 1985 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3, шасі № НОМЕР_4;

- «ЗИЛ-431610», 1989 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, зеленого кольору, шасі НОМЕР_5, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 12.06.2004 року на підставі біржової угоди купівлі-продажу № 397475 від 12.06.2004 року;

- «ВАЗ-2101», 1976 року випуску, д.н.з. НОМЕР_8, зеленого кольору, кузов НОМЕР_7, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_9 від 18.02.1999 року в якості заміни.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 264,10 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. Ю. Цуранов