Головуючий в 1 інстанції Дубовик Р.Є. Доповідач Біляєва О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Біляєвої О.М.,

суддів Папоян В.В., Соломахи Л.І.,

за участю секретаря Чуряєва В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не правильно застосовані положення статті 58 Конституції України, не враховано рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року та Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», яким передбачено, що відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» ОСОБА_3 просила відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення без змін.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків, виникло у потерпілого у травні 2005 року, тобто у період, коли відповідальність за моральну шкоду було покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Висновок суду відповідає обставинам справи і ґрунтується на законі.

Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку (ст. 173 КЗпП України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 березня 1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку (п. 1).

При вирішенні питання відшкодування моральної шкоди судам необхідно в кожній справі встановити, зокрема, якими правовими актами регулюються спірні правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчиненні дії, якими заподіяно цю шкоду (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Судом правильно установлено, що позивач тривалий час працювала у публічному акціонерному товаристві «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на різних посадах.

05 травня 2005 року під час виконання трудових обовязків ОСОБА_1 була травмована, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 10 травня 2005 року № 5 та актом про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, форми Н-1 від 10 травня 2005 року № 5. Шкода не спричинила стійкої часткової чи повної втрати потерпілою професійної працездатності.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків, виникло у ОСОБА_1 з дня тимчасової втрати професійної працездатності, тобто з травня 2005 року.

На час виникнення спірних правовідносин відповідно до вимог ст.9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя, здійснювалось Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Так, частиною третьою статті 34 зазначеного закону (в редакції на травень 2005 року) було передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

Таким чином, суд зробив обґрунтований висновок, що підприємство не є належним відповідачем у справі.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За таких обставин суд обґрунтовано не застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав законної сили 01 січня 2015 року, згідно з яким частину восьму ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» викладено в новій редакції, а саме: відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав законної сили 01 січня 2015 року, звужує права осіб, потерпілих від нещасних випадків на виробництві, і немає зворотної дії в часі. Аргументи апелянта з приводу необхідності застосування судом принципу прямої дії закону в часі та застосування закону, який діяв на час ухвалення рішення, не мають жодного правового обґрунтування та не можуть бути вирішальними для результатів розгляду справи і покладені в основу судового рішення.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи також не спростовують висновків суду про відмову у позові.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відтак апеляційний суд на підставі ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Судді