У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину нерухомого майна та виділення частини нерухомого майна в натурі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 18 травня 1996 року вона з ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2014 року шлюб між ними розірвано. 2 листопада 2004 року ними було придбано житловий будинок АДРЕСА_1, за грошові кошти, які вона заробила за кордоном, проте право власності на вказаний будинок було оформлено договором дарування, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Позивачка указувала про те, що за час шлюбу зазначений вище будинок істотно збільшився у своїй вартості за рахунок її трудових та грошових затрат на капітальний ремонт, а саме здійснення прибудови до спірного будинку, шляхом реконструкції гаражу, свинарника, курятника, у зв'язку з чим його загальна площа збільшилась зі 168,7 кв. м до 310,6 кв. м, а вартість зросла з 76 318 грн до 807 515 грн.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила визнати спірний будинок з господарськими будівлями і спорудами об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на його Ѕ частку, виділити цю частку їй в натурі.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року, залишеним без змінухвалоюапеляційного суду Закарпатської області від 13 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані, реконструйовані об'єкти такого майна, які є самочинним будівництвом, а також вони не є об'єктом права власності.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що з 18 травня 1996 року ОСОБА_3 з ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

2 листопада 2004 року на підставі договору дарування ОСОБА_4 набув право приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,6000 га по АДРЕСА_1.

Згідно з інвентаризаційною справою № 5149 на однаквартирний (садибний) житловий будинок по АДРЕСА_1, прибудинкові будівлі, які були станом на 8 жовтня 2004 року - гараж літ. «Б», свинарник літ. «В», курятник літ. «Г» - у 2013 році проведено реконструкцію веранди житлового будинку літ. «А».

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 квітня 2016 року власником спірного домоволодіння є ОСОБА_4, загальна площа якого становить 168,7 кв. м, житлова площа 82,2 кв. м.

У ч. 1 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, визнання спірного житлового будинку, який є реконструйований, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, законодавством не заборонено.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 11 червня 2012 року № 6-66ц11, від 20 червня 2012 року № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року № 6-37цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом установлено, що у 2013 році сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, за рахунок трудових затрат і грошових коштів позивачки здійснили реконструкцію належних до спірного житлового будинку господарських будівель, унаслідок чого вказаний житловий будинок істотно збільшився у своїй вартості, з 76 318 грн у 2004 році до 807 515 грн у 2015 році.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних вимог закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не дослідили те, що у разі якщо до складу об'єкта нерухомого майна одного з подружжя входять самочинно збудовані, реконструйовані об'єкти такого майна, то чи наявні підстави для визнання його об'єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі ст. 60 СК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 травня 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик