У х в а л а

іменем україни

3 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., СитнікО.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до кредитної спілки «Християнська злагода», ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, за зустрічним позовом кредитної спілки «Християнська злагода» до ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до кредитної спілки «Християнська злагода» (далі - КС «Християнська злагода»), ОСОБА_4 про визнання договору відступлення права вимоги, укладеного 1 серпня 2013 року між відповідачами недійсним, посилаючись на те, що такий договір укладено після закінчення терміну дії кредитного договору від 13 травня 2008 року, який також є нікчемним, оскільки ним не підписаний.

Заперечуючи проти позову, КС «Християнська злагода» у травні

2014 року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання кредитного договору дійсним.

Позовні вимоги кредитна спілка мотивувала тим, що укладений

13 травня 2008 року між спілкою та ОСОБА_3 кредитний договір є дійсним, оскільки виконувався сторонами, про що свідчить видатковий касовий ордер № 640, згідно з яким ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 67 155 грн та карточка платежів за гривневим кредитом, відповідно до якої останній здійснив погашення кредиту на суму 16 900 грн, а також додаткова угода до оспорюваного правочину, яка є його невід'ємною частиною й згідно з якою сторони підтвердили всі свої зобов'язання за кредитним договором.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня

2014 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічні позовні вимоги задоволено.

Визнано дійсним укладений між КС «Християнська злагода» та ОСОБА_3 договір про надання кредиту № 86 від 13 травня 2008 року.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року в частині задоволення зустрічного позову скасовано, у задоволенні позову КС «Християнська злагода» відмовлено.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року в частині вирішення первісного позову скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають в повній мірі.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову

ОСОБА_3 й задовольняючи вимоги КС «Хритиянська злагода», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем визнано наявність кредитного договору шляхом підписання додаткової угоди та погашення попередньої кредитної заборгованості, а відтак - відсутні правові підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за цим договором, який у повній мірі відповідає вимог ст. ст. 512, 519 ЦК України.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності первісних позовних вимог та скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову, зазначивши про неналежність обраного КС «Хритиянська злагода» способу захисту порушеного права та невідповідність його вимогам ст. 16 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 13 травня 2008 року між

ОСОБА_3 та КС «Християнська злагода» було укладено кредитний договір № 86, який сторонами не підписано з невідомих причин.

Разом з тим, відповідно до касового ордеру № 640 від 13 травня

2008 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 67 155 грн.

У період з лютого 2010 року до червня 2012 року позивачем, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, у касу спілки було внесено 16 900 грн, що підтверджується карточкою платежів за гривневим кредитом.

26 грудня 2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду

№ 1, яка є невід'ємною частиною кредитного договору, згідно з якою сторони підтвердили свої зобов'язання за цим договором. Крім того додатковою угодою призупинено нарахування відсотків з 10 травня

2009 року та передбачено погашення заборгованості за відсотками в розмірі 7 077 грн 09 коп. до 29 грудня 2012 року, а також встановлено щомісячне погашення заборгованості за кредитом, не менше 1 300 грн на місяць.

На виконання вказаної додаткової угоди ОСОБА_3 вніс у касу спілки 7 077 грн 09 коп. на погашення заборгованості за відсотками.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня

2014 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про визнання додаткової угоди до кредитного договору № 1 від 26 грудня 2012 року недійсною.

1 серпня 2013 року між КС «Християнська злагода» та

ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким до нового кредитора перейшли усі права спілки у зобов'язанні за кредитним договором № 86 від 13 травня 2008 року.

За змістом ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора (ст. 515 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом.

Статтею 21 Закону України «Про кредитні спілки» визначено види господарської діяльності кредитної спілки, а п. 11 ч. 1 цієї статті врегульовано, що провадження кредитною спілкою іншої діяльності, крім передбаченої цим Законом, не допускається.

Отже, кредитна спілка, як кредитодавець, з огляду на особливості правового статусу, визначеного законом, не має права відступати право вимоги за кредитним договором, оскільки такі повноваження законом не передбачені.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 15 квітня 2015 року № 6-59цс15 та від 2 вересня 2015 року № 6-667цс15.

Проте, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 304, 315 ЦПК України на вищезазначені положення закону уваги не звернули, доводів позивача належним чином не перевірили, не врахували особливості правового статусу кредитної спілки, відповідно до якого спілка не має права відступати право вимоги за кредитним договором, та дійшли передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення первісних позовних вимог.

Таким чином суди обох інстанцій всупереч вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України не встановили усіх фактичних обставин справи та невірно визначили правову норму, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, й дійшли хибного висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог.

З огляду на викладене, ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_3 до КС «Християнська злагода» про визнання договору недійсним не можна визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

У іншій частині ухвалені у справі судові рішення не оскаржуються, а відтак - не є предметом касаційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до кредитної спілки «Християнська злагода», ОСОБА_4 про визнання договору недійсним скасувати, справу в указаній частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

О.М. Ситнік