РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 511/1811/15-ц
Номер провадження: 2/511/15/16
24 лютого 2016 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді - Ільяшук А. В.,
при секретарі Войнікової Л.Ф.,
за участю:позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Ренгач Л.О., відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору: Роздільнянський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації,-

У липні 2015 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи Роздільнянського районного сектора Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про втрату права на житлову площу та зняття з реєстрації та просив суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на житлову площу у житловому будинку за адресою: будинок АДРЕСА_1 із 1991 року у зв`язку із не проживанням по будинку понад шість місяців без поважної причини; зняти відповідача з реєстрації по вищевказаному житловому будинку, стягнути з нього судові витрати по справі.
23.11.2015 року позивач збільшив розмір позовних вимог та залучив у якості відповідачів, крім ОСОБА_2 , також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не змінивши третю особу, та просив суд визнати всіх відповідачів такими що втратили право на житлову площу у житловому будинку за адресою: будинок АДРЕСА_1 із 1991 року у зв`язку із не проживанням по будинку понад шість місяців без поважної причини; зняти відповідачів з реєстрації по вищевказаному житловому будинку; стягнути з відповідачів судові витрати по справі (судовий збір, правова допомога).
Свої позовні вимоги мотивує тим, що 22.06.2004 року йому КЕЧ Білгород-Дністровського району Одеської області видано ордер №374 на право зайняття житлового приміщення розташованого за вказаною адресою з родиною з чотирьох людей, а саме синів: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . На позивача був відкритий особовий рахунок, як на відповідального квартиронаймача. У відмінності від синів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відповідач ОСОБА_2 за вказаною адресою практично не проживав, постійно виїжджав на заробітки за кордон на тривалий проміжок часу. У перід його відсутності позивач сплачував комунальні витрати з урахуванням його реєстрації, участь у утриманні будинку він не приймав, поточного ремонту будинку не здійснював, матеріально позивачу не допомагав. Усе це стало приводом для звернення позивача до виконкому Лиманської селищної ради на приватизацію будинку без участі відповідачів. 25.10.2011 року на його ім`я виконкомом Лиманської селищної ради було видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно вказане вище. Відповідач ОСОБА_2 дане свідоцтво оспорив у суді, у результаті чого рішенням суду від 18.11.2014 року вищевказане свідоцтво на право власності було визнано незаконним і скасоване. Підставою прийняття такого рішення стало те, що ОСОБА_2 на момент видачі свідоцтва не знімався з реєстрації за місцем проживання і має право на передачу в спільну часткову власність зазначеного будинку. Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 також тривалі роки в будинку не живуть, на проживання не претендують, про що самі мають повідомити суд. На даний час вони мешкають у місті Санкт-Петербург, РФ, не мають можливості приїхати в Україну, але не заперечують, щоб їх у примусовому порядку зняли з реєстрації, про що також повідомлять суд письмово. Відповідач ОСОБА_3 ніколи у будинку не жив і не живе, прописаний у будинку без згоди всіх зареєстрованих осіб та про його реєстрацію позивачу стало відомо під час розгляду справи судом. Факт не проживання ОСОБА_2 у будинку з 1991 року підтверджується актом, складеним депутатом Лиманської селищної ради та свідками. З таких обставин, посилаючись на ст.71, ст.72 ЖК України,ст.391 ЦК України, просить суд позов задовольнити.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ренгач Л.О. позов підтримали у повному обсязі. Позивач підтвердив, що житло він отримав на себе та своїх синів, що вказані у ордері №374 від 22.06.2004 року. На даний час у вказаному будинку мешкає лише він та його співмешканка. Сини ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проживають у Російській Федерації, у місті Санкт-Петербург, але де саме він не знає та рідко спілкується з ними по телефону. Вони там працюють по найму, але додому приїздять у відпустку. Син ОСОБА_6 дав йому кошти на ремонт будинку в його останній приїзд декілька років тому. Ці сини підписували йому заяви про те, що не претендують на приватизацію вказаного будинку. Син ОСОБА_8 тривалий час у будинку не живе, зрідка з`являється у ньому та вчиняє сварки, через що позивач забороняє йому проживати у будинку разом з ним. ОСОБА_9 власного житла не має, хоч проживав тривалий час за кордоном, був на заробітках, та, на думку позивача, мав заробити гроші на власне житло. У вказаний будинок ОСОБА_9 зареєстрував своїх неповнолітніх дітей без відома та згоди всіх мешканців. З приводу цих його дій позивач скаржився до селищної ради та двоє дітей були зняті з реєстрації, крім онука ОСОБА_10 , який служить зараз у лавах Збройних сил України. Позивач вважає, що він, як батько та дідусь відповідачів, має виключне право на вказане у позові житло, а його діти та онук такого права не мають. Тому він вирішив визнати їх такими, що втратили право на житло з підстав, вказаних у позові.
Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, справу слухати у його відсутності, через зайнятість на службі у ЗСУ за контрактом.
Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , будучи сповіщені про час, дату і місце розгляду справи за місцем реєстрації, до суду не прибули, заперечень чи заяв про визнання позову суду не надали. Зі слів позивача, свідків та відповідача ОСОБА_2 , вони перебувають за межами України, але встановити їх місцеперебування, щоб з`ясувати їх думку щодо заявлених до них позовних вимог, суду не надалося можливим.
Третя особа надала заяву про розгляд справи у її відсутності, заперечень на позов не має.
Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, допитавши численних свідків, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню повністю.
Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло (ст.47 Конституції). Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.
Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини « Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.
Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), суду необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі визнання таких причин поважними суд може продовжити вказаний строк.
В ході судового розгляду справи встановлено наступне. 22 червня 2004 року ОСОБА_1 на сім`ю з чотирьох осіб видано ордер №374 на право зайняття житлового приміщення житловою площею 39,0 м2, що складається з трьох житлових кімнат, у ізольованій квартирі без зручностей в АДРЕСА_2 . Підставою видачі ордера є рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 , протокол №10 від 25.05.2004 року. Згідно ордеру до складу сім`ї ОСОБА_1 входили його сини відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (а.с.4). Як вбачається з копії будинкової книги Фінського будинку АДРЕСА_2 всі вказані особи зареєстровані у будинку на теперішній час (а.с.5-7), що також підтверджується довідкою №1655 від 28.11.2014 року (а.с.9).
Вказані факти та відповідні їм правовідносини встановлені рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 18.11.2014 року (а.с.10-11) та постановою Роздільнянського районного суду Одеської області від 20.02.2014 року (а.с.56-57), які набрали законної сили та мають преюдиційну силу. Судом встановлено, що на момент приватизації у 2011 році ОСОБА_2 був зареєстрований у вказаному житлі та мав право на його приватизацію, а орган місцевого самоврядування та ОСОБА_1 порушили це право ОСОБА_2 , отже у вказаних рішеннях суду спростовані твердження позивача про те, що ОСОБА_2 не проживав у будинку з 1991 року, як то зазначено у позові.
Згідно акту від 29.12.2014 року про проживання громадян за адресою: АДРЕСА_2 . складених депутатом селищної ради ОСОБА_13 , у спірному будинку зареєстровані позивач та відповідачі по справі, але на даний час проживає лише позивач разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_14 (яка у будинку не зареєстрована). Також в акті зазначено, що ОСОБА_2 з 1991 року по теперішній час за даною адресою не проживає, що підтверджують сусіди: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .. Даний акт суперечить висновкам суду, зазначеним вище, та не містить відомостей про строки не проживання у будинку інших відповідачів.
Стаття 71 ЖК України, яка визначає підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, вказує на те, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: п.1 ч.3 ст.71 ЖК призову на стркову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову службу), а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі; п.2 ч.3 ст.71 ЖК тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку із навчанням, у тому числі за кордон протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У випадках зазначених у пунктах 1-7 цієї статті право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку зазначеного у відповідному пункті.
За таких оставин, суд приходить до висновку, що за відповідачем ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням зберігається протягом шести місяців з дня закінчення строку контракту на службу у Збройних силах України, як зазначено у п.1 ч.3 ст.71 ЖК. За відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право користування жилим приміщенням зберігається протягом шести місяців з дня закінчення строку зазначеного у пункті 2, тобто протягом усього часу виконання роботи за кордоном. З наданих позивачем доказів, які досліджені судом, не можна зробити висновок, що вказані строки сплинули на час подачі позову до суду.
Як вбачається із матеріалів справи, тимчасова відсутність відповідача ОСОБА_8 у квартирі була зумовлена рядом причин об`єктивного та суб`єктивного характеру неналежною поведінкою самого позивача ОСОБА_1 , який перешкоджає ОСОБА_2 проживати у квартирі та запевнив суд у тому, що ніколи не дозволить сину ОСОБА_9 проживати разом з ним у одному житлі. Суд визнає такі причини тимчасової відсутності відповідача ОСОБА_2 у квартирі поважними та роз`яснює йому його право на звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, згідно ст.191 ЖК України.
Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позов не оснований на законі, не доведений матеріалами справи, дослідженими у судовому засіданні, та не підлягає задоволенню у повному обсязі.
Судовий збір у сумі 243,60 гривен сплачений позивачем при подачі позовної заяви та витрати на правову допомогу у сумі 1300 гривень, не підлягають стягненню на його користь з відповідачів, згідно ч.1 ст.89 ЦПК України.
На підставі ст.33, ст.47 Конституції України, ст.ст.71,72,73,78 Житлового кодексу України. ст.405 Цивільного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 217,218 ЦПК України,
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору: Роздільнянський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. - про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції в апеляційний суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а у випадку відсутності особи в судовому засіданні при оголошенні рішення протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя А. В. Ільяшук