У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Вох В.С.,

з участю відповідачки - ОСОБА_2,

представника відповідачки - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного суду від 26 листопада 2015 року вказаний позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в сумі 20 745 грн. та 243,60 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору, а всього 20 988 грн. 60 коп..

Вважаючи рішення суду незаконним через недотримання норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на порушення судом першої інстанції її прав, передбачених ст. 27 ЦПК України, щодо участі в судовому процесі. Вона була позбавлена можливості ставити питання позивачу, що в результаті призвело до неповного встановлення судом обставин справи. Доводить, що поза увагою суду залишились визначальні питання, які впливають на суть спору, а саме: умови написання розписки, мета позики, факт укладення договору позики, наявність свідків. Судом не досліджені факти щодо причин та підстав проведення ревізії в магазині «Дарина», результати ревізії та не встановлювались особи, що її проводили. Стверджує, що цивільне законодавство не передбачає такого виду договору, як розписка, яка може слугувати лише підтвердженням укладення договору та передачі коштів. Зауважує, що самій розписці не дана належна оцінка, адже вона не відповідає вимогам закону, написана нерозбірливо та з помилками. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та підставними, а також врахував, що відповідачем не було спростовано належними й переконливими доказами факту неотримання коштів в позику.

З такими висновком місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи із слідуючого.

_______________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 564/680/15-ц Головуючий в суді І ін. - Олійник П.В.

Провадження № 22-ц 787/138/2016 Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець)

передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 23 вересня 2014 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 20 745 грн., які зобов'язалась повернути до 29 вересня 2014 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 3).

Спірні відносини між сторонами виникли у зв'язку з невиконанням відповідачкою у встановлений строк свого зобов'язання щодо повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 545 цього Кодексу, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Вищезазначені обставини та вимоги закону свідчать про те, що відповідачка не довела відсутність у неї зобов'язань перед позивачем за договором позики, оскільки розписка від 23.09.2014р. про отримання нею коштів у позику залишається у позивача.

Що стосується доводів апелянта про невідповідність розписки вимогам закону, то вони колегією суддів оцінюються критично.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Таким чином, закон вимагає укладення письмової форми для правочину, який мав місце між сторонами.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 ЦК України).

Верховним Судом України у справі № 6-79 цс 14 висловлено правову позицію від 02.07.2014 року, за якою, відповідно до норм ст. ст. 1047, 1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Виходячи з того, що розписка від 23.09.2014 року підтверджує факт отримання ОСОБА_2 коштів у борг від ОСОБА_5, а також містить відомості про їх суму - 20 745 грн., строк повернення - до 29.09.2014р. та засвідчена власноручним підписом відповідачки, колегія суддів приходить до переконання про її відповідність вимогам закону.

Частиною 1 ст. 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведених підстав відповідачка не оспорює зазначену розписку.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення процесуальних норм судом у зв'язку з позбавленням відповідачки права на участь в судовому процесі шляхом з'ясування обставин справи як такі, що спростовуються матеріалами.

Так, із журналів судового засідання від 22.04.2015р., від 26.05.2015р., від 01.07.2015р., від 02.092015р., від 05.10.2015р., від 23.10.2015р. вбачається, що у них була присутня ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, яким була забезпечена можливість з'ясовувати обставини справи, ставити питання представнику позивача та свідкам, а також брати участь в судових дебатах.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не дослідив обставин та причин проведення ревізії в магазині «Дарина» в с.Ямполоть Костопільського району на увагу не заслуговують.

Заперечуючи проти позову в суді першої інстанції, ОСОБА_2 зазначала, що розписку про позику від 23.09.2014 року вона написала після виявлення нестачі в магазині «Дарина» в с. Ямполоть Костопільського району, де вона працювала продавцем.

Для підтвердження таких доводів відповідачка не надала до суду жодних доказів, а наявні в матеріалах справи документи спростовують її доводи про те, що вона перебувала з позивачем у трудових відносинах. Посилання відповідачки на повідомлення Костопільського відділу поліції ГУ НП в Рівненській області № 97/212/01-2016 про те, що в ніч на 1 жовтня 2014 року до Костопільського РВ надійшло повідомлення від ОСОБА_7 про пошкодження замків в магазині «Дарина» та на довідку сільської ради № 236 від 10.02.2016 року не спростовують законних висновків суду перешої інстанції.

Представник позивача заперечив, що у власності позивача в с. Ямполоть Костопільського району є магазин.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Костопільського районного суду від 26 листопада 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді : підпис Григоренко М.П.

підпис Рожин Ю.М.

Згідно:суддя-доповідач Ковальчук Н.М.