Ухвала

іменем україни

10 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Родовід банк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Родовід банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 15 червня 2005 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід банк» (далі - ВАТ «Родовід банк»), у подальшому назву змінено на ПАТ «Родовід банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 28.3/А-131.05.2, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію у розмірі 28 000 доларів США терміном до 15 червня 2010 року зі сплатою 13 % річних за користування кредитом. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 15 червня 2005 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір застави транспортного засобу № 28.3/А-131.05.2, предметом якого є автомобіль марки «Subaru Legasy», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2. Крім того, з метою забезпечення належного виконання кредитного договору того ж дня між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань, станом на 08 вересня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 11 022 долари 32 центи США та 222 844 грн. Крім того, 13 жовтня 2006 року між ВАТ «Родовід банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 15.3/АА-114.06.2, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію у розмірі 53 000 доларів США терміном до 13 жовтня 2011 року включно зі сплатою 12,5 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між банком і ОСОБА_3 було укладено договір застави транспортного засобу № 15.3/АА-114.06.2, згідно з умовами якого в заставу банку передано автомобіль марки «Pajero Wagoni», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов вказаного договору станом на 09 вересня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 77 867 доларів 96 центів США та 1 447 876 грн 51 коп. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року № 15.3/АА-114.06.2 у розмірі 77 867 доларів США 96 центів та 1 447 876 грн 51 коп., а також стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2005 року № 28.3/А-131.05.2 у розмірі 11 022 долари 32 центи США та 222 844 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 15 червня 2005 року між ВАТ «Родовід банк», у подальшому назву змінено на ПАТ «Родовід банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 28.3/А-131.05.2, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію у розмірі 28 000 доларів США зі сплатою 13 % річних за користування кредитом терміном по 15 червня 2010 року включно.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 15 червня 2005 року між ВАТ «Родовід банк», у подальшому назву змінено на ПАТ «Родовід банк», та ОСОБА_3 було укладено договір застави транспортного засобу № 28.3/А-131.05.2, згідно з п. 1.1 якого в заставу банку передано автомобіль «Subaru Legasy», 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Крім того, з метою забезпечення належного виконання вищевказаного кредитного договору 15 червня 2005 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати солідарно перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором.

Також 13 жовтня 2006 року між ВАТ «Родовід банк», у подальшому назву змінено на ПАТ «Родовід банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 15.3/АА-114.06.2, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію у розмірі 53 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом терміном до 13 жовтня 2011 року включно.

На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір застави транспортного засобу № 15.3/АА-114.06.2, згідно з п. 1.1 якого передано в заставу банку автомобіль «Pajero Wagoni», 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Останній платіж за спірними кредитними договорами було здійснено в грудні 2006 року.

Також встановлено, що за заявою ВАТ «Родовід банк» від 21 липня 2009 року судовим наказом Подільського районного суду м. Києва від 31 липня 2009 року було стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 15 червня 2005 року № 28.3/А-131.05.2.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачами порушено умови кредитних договорів щодо повернення кредитних коштів, проте позивач звернувся за захистом свого порушеного права до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків якого просили відповідачі, що є підставою для відмови в позові.

Проте повністю погодитися із такими висновками судів не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу(ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до п. 3.1 кредитного договору від 15 червня 2005 року № 28.3/А-131.05.2 та від 13 жовтня 2006 року № 15.3/АА-114.06.2 позичальник зобов'язаний частково погашати заборгованість за кредитами у встановленому розмірі щомісяця до 10 числа шляхом внесення готівки чи перерахування коштів зі свого поточного рахунку.

Оскільки умовами договорів (графіками погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами у період до 10 числа кожного календарного місяця, в рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212-214, 303, 315 ЦПК України не надали належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не перевірили в повному обсязі фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, взявши до уваги заяву представника відповідачів про застосування строків позовної давності залишили поза увагою, що умовами договорів визначена оплата кредиту щомісячними платежами і строк позовної давності розповсюджується на кожний окремий щомісячний платіж.

Крім того, умовами спірних договорів сторонами визначено кінцевий термін повернення кредитних коштів, зокрема, за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року № 15.3/АА-114.06.2 строк встановлено до 13 жовтня 2011 року включно, та цей строк позивачем не змінювався.

Оскільки з даним позовом ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду 07 жовтня 2014 року, отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню несплачені щомісячні платежі на погашення заборгованості за кредитом, нараховані проценти за його користування та відповідно інші нарахування, передбачені умовами договору в межах строку позовної давності.

Разом з тим, за кредитним договором від 15 червня 2005 року № 28.3/А-131.05.2 встановлено строк повернення кредитних коштів до 15 червня 2010 року включно, тому колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору в частині позовних вимог ПАТ «Родовід банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року № 15.3/АА-114.06.2, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід банк» задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року скасувати в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Родовід банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року № 15.3/АА-114.06.2, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В. Ступак