У х в а л а

іменем україни

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» про захист прав споживачів, повернення коштів з поточного банківського рахунку та відшкодування моральної шкодиза касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на свою користь з публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» (далі - ПАТ «БанкНаціональний Кредит») кошти, які знаходяться на банківському рахунку, заробітну плату в сумі 4004 грн 64 коп., моральну шкоду в сумі 3 тис. грнта витрати на правову допомогу в сумі 1тис. грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 7 травня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір про надання зарплатної платіжної картки та виконання розрахунків за операціями з картками, у зв'язку з чим відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» він є споживачем послуг банка. Основним призначенням виданої йому розрахункової картки перерахування та отримання заробітної плати з ТОВ «Гарантія», де він працює, та яке має з відповідачем відповідний договір про перерахування заробітної плати своїх працівників.

Вказував, що відповідач всупереч вимогам договору та чинного законодавства України з червня 2015 року припинив видачу йому заробітної плати. На його вимогу від 26 червня 2015 року про видачу всіх належних йому коштів та закриття рахунку, відповідач повідомив, що згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація, яка на даний час діє в банку, не здійснює задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. При цьому зазначив, що ці обмеження не поширюються на договори банківського рахунку, який вони з відповідачем уклали.

Зазначав, що такі дії відповідача порушують його майнові права та що згідно з витягом по картковому рахунку відповідач зобов'язаний повернути йому 4004 грн 64 коп., але відмовляється це робити, що змусило його звернутись до суду.

Також вказував, що незаконними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що незаконні дії відповідача змусили його та членів його сім'ї відмовитися від задоволення своїх звичайних потреб, обмежити себе в поїздках до родичів на відпочинок, викликали сімейні скандали, погіршились стосунки з родичами. Спричинену йому незаконними діями відповідача моральну шкоду він оцінює, враховуючи глибину і тривалість моральних страждань, у 2 тис. грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в розмірі 1 тис. грн.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «БанкНаціональний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як убачається з доводів касаційної скарги, судові рішення оскаржуються в частині стягнення витрат на правову допомогу. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в силу ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що відмова позивача від позовних вимог в частині стягнення належних йому грошових коштів, які перебували на рахунку в ПАТ «БанкНаціональний Кредит», обґрунтована задоволенням його вимог в процесі ліквідаційної процедури банку.

Визначаючи розмір витрат на правову допомогу, суд виходив з наданоїадвокатом довідки про фактичну оплату йому позивачем 1 тис. грн, а також акту приймання-передачі виконаних робіт від 10 вересня 2015 року, журналу судового засідання від 10 вересня 2015 року. Також суд зазначив, що розмір витрат на провову допомогу відповідає порядку нарахування граничного розміру компенсації таких витрат, встановленому ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а також розміру мінімальної заробітної плати, встановленому ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

Суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки це не було передбачено укладеним сторонами договору, та на ґрунтується на вимогах чинного законодавства, що регулює відповідні правовідносини, а також Законом України «Про захист прав споживачів», який не передбачає можливості відшкодування моральної шкоди, яка не повязана із заподіянням шкоди здоровю або життю споживача.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому зазначив, що висновок суду першої інстанції про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу є обґрунтованим.

Такий висновок судів є правильним, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 5 серпня 2015 року ОСОБА_1 уклав договір про надання юридичних послуг з адвокатом Куколь В.В., за умовами якого довіритель має оплатити надану йому допомогу згідно з домовленістю.

З матеріалів справи убачається, що позивачем за надані адвокатом послуги було сплачено 1 тис. грн, що підтверджується довідкою (а.с. 11).

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, врахували вищевказані норми матеріального права та дійшли правильного висновку про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу з відповідача.

Таким чином, судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не убачається.

Керуючись ст.ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик