У Х В А Л А

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т.П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про витребування безпідставно одержаних коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначав, що 15 червня 2015 року він із Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») підписали договір фінансового лізингу № 001877 та додатки 1 та 2, предметом якого є отримання транспортного засобу марки «ЗАЗ-Vida» комплектації «standart», вартістю 193 050 грн. На виконання умов вказаного договору він сплатив товариству авансовий платіж в сумі 107 250 грн. Проте при підписанні цього договору не було узгоджено та підписано додаток 3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами», що є істотною умовою даного договору, а відтак вказаний договір є неукладеним.

Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути з відповідача на свою користь 107 250 грн безпідставно одержаних грошових коштів за неукладеним договором фінансового лізингу та 3 % річних за користування цими коштами.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_3 107 250 грн безпідставно одержаних коштів, 396 грн 45 коп. 3 % річних та 1 500 грн витрат на правову допомогу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що оскільки при підписанні зазначеного договору не було узгоджено та підписано додаток 3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами», що є невід'ємною частиною вказаного договору та його істотною умовою щодо розміру лізингових платежів, то такий договір є неукладеним, а сплачені позивачем на виконання його умов грошові кошти підлягають поверненню на підставі приписів ст. ст. 1212, 1214 ЦК України.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 15 червня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» (лізингодавець) та ОСОБА_4 (лізингоодержувач) підписано договір фінансового лізингу № 001877, додатки 1 та 2 до нього, предметом якого є транспортний засіб марки «ЗАЗ-Vida» комплектації «standart», вартістю 193 050 грн.

Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або (майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 2.2 вказаного договору строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 (шістдесят) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Тобто після сплати лізингоодержувачем необхідних лізингових платежів, включаючи авансовий, що зазначені в п. 1.7 договору, та після надання йому предмета лізингу в користування із обов'язковим підписанням акта приймання-передачі предмета починається лізинговий період, який характеризується сплатою на рахунок лізингодавця решти вартості предмета договору. Підтвердженням початку настання такого лізингового періоду є укладання акта приймання-передачі предмета лізингу та додатка 3, де зазначається порядок сплати лізингових платежів, що відрізняється від порядку в додатку 1 наявністю таких нових складових як: відсоткова ставка за користування обсягом фінансування, комісія за супроводження договору, коефіцієнт, необхідний для розрахунку лізингових платежів, і інше.

Згідно з п. 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодовець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток 3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу.

Вирішуючи спір по суті, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди на зазначене уваги не звернули; строку, протягом якого позивачу мав бути переданий предмет лізингу, та наявність обставин, з настанням яких у сторін виникає обов'язок підписання додатка 3, не встановили; не перевірили, чи було передано позивачу предмет лізингу та чи було складено відповідний акт прийому-передачі, та дійшли передчасного висновку про те, що непідписання сторонами додатка 3 є порушенням істотної умови договору та свідчить про неукладеність такого договору.

Крім того, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 107 250 грн, переданих останнім в якості лізингових платежів за договором, на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно одержаних коштів, суди не звернули уваги на наступне.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Частина 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 107 250 грн безпідставно одержаних коштів та 396 грн 45 коп. - 3 % річних, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди на зазначене уваги не звернули, належним чином не з'ясували фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи може бути визнано недійсним договір за обставин, якими позивач обґрунтовував позов.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 29 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 08 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В.О. Савченко