АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/1605/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2563/16Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого-судді Прядкіної О.В.,

Суддів: Обідіної О.І., Пилипчук Л.І.

При секретарі Лимар О.М.,

за участю позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2016р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в житловому будинку,-

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом.Вказувала, що з весни 2005 року вона постійно проживала, доглядала та утримувала будинковолодіння АДРЕСА_1 що належить її синові ОСОБА_5 на праві власності. Вважає, що таким чином вона набула право власності на частину зазначеного майна за набувальною давністю. Уточнивши позовні вимоги прохала суд визнати за нею право власності на 26, 1 % частки будинку по АДРЕСА_1 а також 28 % частки господарських будівель.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Скасовано захід забезпечення позову, накладений ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01 червня 2016 року.

Рішення оскаржила ОСОБА_2, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить суд скасувати оскаржуване рішення, ухваливши нове по суті позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, маючи з ним спільних дітей: сина ОСОБА_5, дочку ОСОБА_7.

У 1992 році ОСОБА_6, за його заявою, була виділена земельна ділянка по АДРЕСА_1 для ведення будівництва житлового будинку та надано дозвіл на будівництво будинку, яке почалося 1993 року (а.с.33-38).

Відповідно до договору дарування від 10 березня 1999 року, ОСОБА_6 подарував незавершений будівництвом будинок (ступінь готовності 58%) ОСОБА_5 (а.с.53).

Згідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 січня 2006 року, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 (а.с. 11).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що володіння позивачем спірним приміщенням не є добросовісним, оскільки їй було відомо, що власником будинку є відповідач. Крім того, суд зауважив, що між сторонами вже існував спір про право користування житловим будинком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як роз'яснено в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Ураховуючи той факт, що колегією суду встановлено, що позивачка не є добросовісним набувачем, то відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.

Крім того, як зазначено в роз'ясненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів на набувальну давність суд має враховувати, що позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачці було відомо, що відповідач є власником спірного домоволодіння, а також, що ОСОБА_5 у січні 2006 року зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на будинок АДРЕСА_1

Зважаючи на наведене колегія суддів вважає, що позивач не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки їй було достеменно відомо, що вищезазначене майно перебувало у власності відповідача.

Таким чином, судом першої інстанції було вірно встановлено обставини справи і надана їм правова оцінка.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог фізичних осіб і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачка, звертаючись до суду з позовом про визнання за нею права власності на частину житлового будинку і господарських будівель, не ставить питання про скасування реєстрації права власності зазначеного нерухомого майна за ОСОБА_5 Cвідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16 січня 2006 року є чинним.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами та відповідно до приписів ст.ст.10,60 ЦПК України вимог щодо визнання за нею право власності на 26, 1 % частки спірного будинку та 28 % частки господарських будівель.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ: / Підписи /

З оригіналом згідно :