Справа № 463/2502/15 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/1671/16 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я. Гірник Т.А.

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 відмовити повністю. Вважає рішення незаконним і необґрунтованим, оскільки судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів та їх оцінки, також неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог та підстав позову, на які звертав увагу позивач. Також, зазначає, що оскільки після початку розгляду судом справи по суті, позивачем було змінено як підстави, так і предмет позову, суд зобов'язаний був відмовити у прийнятті такої заяви, а не задовольняти таку повністю. Крім цього, судом не взято до уваги рішення Личаківського районного суду м.Львова від 28 січня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про анулювання реєстрації та виселення, яким в задоволенні позову було відмовлено та таке рішення набрало законної сили. Також, судом не було розглянуто клопотання відповідача про винесення окремої ухвали стосовно позивача, що стосується несплати ним податків, по факту отримання інформації про оплату комунальних послуг мешканцями спірної квартири без укладення договору на оренду приміщення. Крім цього, судом не враховано його (відповідача) сервітутного права на проживання у квартирі, якого він не втратив та має право на проживання у такій. Також, судом не було враховано, що він не проживає у спірній квартирі протягом певного часу через наявність перешкод у проживанні, які йому чинить позивач, зокрема, змінивши замки від вхідних дверей у таку. Також, позивачем не було доведено порушення відповідачем будь-яких його прав як власника квартири. Також, суд не звернув увагу, що він не проживає у квартирі через тривале перебування на стаціонарному лікуванні та не врахував того факту, що він є інвалідом та хворою особою, яка не має іншого місця проживання. Також, судом не враховано того факту, що позивачем пропущено строк позовної давності з даним позовом.

Сторони у судове засідання не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що вони повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси сторін у судовому засіданні захищали їх представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, представника позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, задовольняючи позов та посилаючись, зокрема, на ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України, виходив з того, що власником квартири АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_4 Оскільки попереднім власником квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_6, батько відповідача, ОСОБА_2, як член сім'ї власника набув право на користування цим житлом, однак у зв'язку із припиненням права власності попереднього власника на квартиру відповідач втратив право користування такою, як член сім'ї попереднього власника. Таке право відповідача при набутті новим власником квартири у нього не збереглося, оскільки відповідач членом сім'ї позивача не є. Крім цього, судом вказано про те, що ним не порушено принципу диспозитивності при посиланні на ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України, хоча позивач заявив позов посилаючись на ст. 71, 72 ЖК України та не взято до уваги доказів, що стосується підтвердження або спростування факту не проживання відповідача протягом тривалого часу у спірній квартирі, як такі що не мають правового значення для встановлення наявності чи відсутності у відповідача права на користування житловим приміщенням. Оскільки хоч позивачем заявлено позов з підстав ст.ст. 71, 72 ЖК України, однак у позові він наводив обставини вчинення йому відповідачем перешкод у користуванні житлом, що порушує його права власника. Суд же, згідно ст.ст. 119, 21, 212 ЦПК України, з'ясовує обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги та, у випадку якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд застосовує відповідну норму закону незалежно від того чи отримано на це згоду позивача. Також, судом не застосовано наслідків спливу строку позовної давності за заявою відповідача, оскільки позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває в часі. Тому тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких не спростовують.

Як вбачається із матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось позивач з 18.06.2009 року є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28.05.2009 року, що був укладений між ним як обдарованим та дарувальником його та відповідача батьком ОСОБА_6

З часу укладення договору дарування, відповідач, як член сім'ї попереднього власника (його син) втратив право користування вказаною квартирою, оскільки не є членом сім'ї чинного власника квартири свого брата.

Такий, в силу ст. 3 СК України та ст. 64 ЖК України ним (членом сім'ї теперішнього власника) не є, оскільки не проживає постійно з братом, не веде з ним спільного господарства, не пов'язаний з ним спільним побутом та не має з позивачем взаємних прав та обов'язків.

Зважаючи на вказане судом підставно задоволено вимогу позову про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а саме згаданою квартирою власником якої є позивач, зважаючи також і на те, що позивач, як власник вказаної квартири має право на повноцінне володіння, користування та розпорядження таким своїм майном та право на усунення перешкод у здійсненні таких прав, згідно наведених судом норм закону. Вказане є вірним способом захисту порушеного права позивача, як власника вказаного приміщення на повноцінне володіння, користування та розпорядження таким зважаючи на те, що відповідач у приміщенні не проживає, таким не користується та у такому відсутні будь-які його особисті речі, що могло б бути підставою для його виселення, як способу захисту.

При цьому суд вірно посилався на постанову Верховного Суду України від 5.11.2014 року у справі №6-158цс14, що винесена у відповідності до п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, що є обов'язковою до застосування.

Також, судом вірно взято до уваги обставини, на які позивач посилався на обґрунтування своїх позовних вимог та вірно застосовано матеріальний закон, яким регулюються правовідносини, що виникли між сторонами, незважаючи на помилкове посилання позивача на інші норми закону у позовній заяві.

Окрім цього, судом вірно не взято до уваги заяви про застосування строку позовної давності відповідача з наведених ним та вказаних вище підстав.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги не слід вважати обґрунтованими та таку відхилити, рішення ж суду як таке, що відповідає вимогам закону залишити без змін.

Що стосується доводів скарги про те, що позивачем після початку розгляду судом справи по суті було змінено підстави та предмет позову, а судом, в порушення норм процесуального закону таку заяву (про зміну підстав та предмету позову) прийнято до розгляду, то такі є помилковими та безпідставними, оскільки позивачем заяву про зміну підстав та предмету позову від 1.01.2015 року подано до початку розгляду справи по суті (журнали судових засідань а.с. 34, 89-90).

Щодо рішення суду від 28.01.2011 року у справі між тими ж сторонами про анулювання реєстрації та виселення, яке набрало законної сили (справа №2-534/11), то таке ухвалене за іншим предметом спору та з інших підстав та жодним чином не спростовує висновків суду першої інстанції у рішенні, що є предметом апеляційного перегляду та не впливає на його законність.

Щодо доводів скарги про ігнорування судом першої інстанції клопотання відповідача про винесення окремої ухвали стосовно ухилення позивачем від сплати податків, то таке по-перше жодним чином не свідчить про незаконність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а по друге постановлення окремої ухвали є правом, а не обов'язком суду у випадку заявлення клопотання і така постановляється у встановлених законом випадках, визначення яких є прерогативою суду, що розглядає справу.

Крім цього, перешкоди у проживанні у квартирі, на які посилається відповідач жодним чином ним не доведені та більше того позову про усунення таких ним протягом більш як шести років не пред'являлось, а основне такі жодним чином не впливають на обставини втрати ним права на користування квартирою, власником якої є позивач.

Також, на право на проживання у спірній квартирі жодним чином не впливає наявність у відповідача інвалідності та його періодичне лікування. А доводи про відсутність у нього іншого житла спростовуються тривалим (більше шести років) не проживанням у спірній квартирі та відсутністю його переконливих звернень до суду чи інших органів за захистом свого права. Не було таких звернень і в рамках розгляду цієї справи, хоча позивач мав представника наділеного юридичними знаннями та взмозі був надати зустрічний позов і з такими вимогами.

Решта доводів скарги аналогічно вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник