АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бурнашева Павла Валерійовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до Київського національного університету будівництва і архітектури про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до Київського національного університету будівництва і архітектури (надалі - КНУБА) та з урахуванням уточнень, просила скасувати наказ від 18 червня 2015 року про її звільнення на підставі ч. 2 ст. 36 КЗпП України, поновити її на посаді викладача кафедри іноземних мов КНУБА та стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, в сумі 16917 грн. 74 коп.

Зазначала, що працювала в КНУБА з 1979 року та по 2014 рік й у подальшому підписала контракт, згідно якого мала право працювати на посаді викладача англійської мови на кафедрі іноземних мов ще 5 років.

Проте, вказаний строк без її відома, за ініціативою роботодавця, було скорочено до 1 року, а у червні 2015 року звільнено з роботи.

Вказувала, що про видання наказу її ніхто не попереджав, з наказом не ознайомили, трудову книжку не видали, а тому вона продовжувала працювати і після формального видання наказу.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_2 та її представника, які підтримали апеляційну скаргу й просили її задовольнити, представників відповідача, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні заявленого ОСОБА_2 позові, районний суд виходив з підстав його недоведеності.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції та вважає їх законними і обґрунтованими, остільки вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебувала у трудових стосунках з КНУБА з 1979 року та по 2014 рік.

Встановлено, що відповідно до протоколу № 7 від 29 травня 2014 року ОСОБА_2 була обрана за конкурсом на посаду викладача кафедри іноземних мов КНУБА на 5 років (а.с.77).

Встановлено, що 06 червня 2014 року ректором КНУБА на підставі рішення конкурсної комісії було погоджено заяву ОСОБА_2 про переукладення з нею строкового трудового договору на посаду викладача на 0,25 ставки з 01 липня 2014 року по 30 червня 2015 року.

При цьому у вказаній заяві строк трудового договору виправлено з 5 років на 1 рік. Зі змісту долученої до справи заяви з відповідними виправленнями, убачається, що 25червня 2014 року ОСОБА_2 зроблено підпис на даній заяві про те, що із запропонованим терміном роботи вона погоджується (а.с.78).

Відповідно до наказу № 758/1 від 27 червня 2014 року ОСОБА_2 продовжено термін роботи за трудовим договором з 01 липня 2014 року по 30 червня 2015 року на 0,25 ставки на посаді викладача кафедри іноземних мов. Позивач ознайомлена з даним наказом, про що свідчить її підпис на наказі (а.с.94-95).

Наказом № 789/1 від 18 червня 2015 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи з 30 червня 2015 року у зв'язку з закінченням терміну трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток.

Доводи апеляційної скарги про те, що документ, відповідно до якого суд дійшов висновку про обізнаність позивачки стосовно однорічного строку її роботи, є заявою, а не трудовим контрактом, що мав бути обов'язково укладений між ОСОБА_2 та відповідачем у передбаченій законодавством формі, а зміна терміну трудових відносин з 5 років на 1 рік відбулась без дотримання вимог, викладених у ч. 2 ст. 23 КЗпП України, при тому, що позивачка не підтверджувала тієї обставини, що саме на момент підписання заяви 25 червня 2014 року остання містила виправлення у частині терміну роботи з 5-ти років на 1 рік, - колегія суддів визнає безпідставними, остільки вони спростовуються наявними в справі доказами.

Відповідно до долученого до справи наказу № 5993/1 від 21 червня 2013 року убачається, що ОСОБА_2 з 30 червня 2013 року було звільнено з роботи за сплином строку дії контракту.

Наказом № 862/1 від 11 вересня 2013 року ОСОБА_2 без наукового ступеня, прийнято з 09 вересня 2013 року по 30 червня 2014 року на посаду викладача кафедри іноземних мов на 0,25 % ставки (а.с.40,41).

Отже, долучені до справи докази свідчать про те, що з ОСОБА_2 протягом 2013-2014р.р. укладався строковий трудовий договір й наказом ректора КНУБА №758/1 від 27 червня 2014 року з позивачкою фактично укладено строковий трудовий договір також в межах одного року - з 01 липня 2014 року по 30 червня 2015 року.

Встановлено, що позивачка з наказом від 27 червня 2014 року ознайомлена, про що свідчить її підпис (а.с.94).

Матеріали справи не містять доказів оскарження ОСОБА_2 зазначеного наказу, в той час як ним визначено строк її роботи у відповідача саме з 01 липня 2014 року по 30 червня 2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір може бути укладений лише у разі, якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

З пояснень представника КНУБА убачається, що навчальний заклад не може передбачити кількість студентів більше, ніж на 1 рік, а тому й трудовий договір з ОСОБА_2 поза річного строку, укладений бути не міг.

Колегія суддів визнає обґрунтованими висновки районного суду щодо належності як доказу обізнаності в зміні заяви й терміну дії контракту з 5 на 1 остільки згідно із дописом, зробленим нею 25 червня 2014 року, тобто після спливу значного терміну після складання та погодження даної заяви адміністрацією відповідача, ОСОБА_2 власноруч зробила запис «з запропонованим терміном роботи погоджуюсь» (а.с.78).

Твердження апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції прийняв до уваги надані представником відповідача докази та необґрунтовано не врахував заяву про визнання доказів неналежними та недопустимими, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем чиняться перешкоди у видачі ОСОБА_2 наказу від 27 червня 2015року № 758/1 та умисно утримується її трудова книжка, колегія суддів визнає необґрунтованими, безпідставними, остільки ці твердження спростовуються наявними в справі актами працівників відділу кадрів про те, що ОСОБА_2 категорично відмовлялася ознайомитися з наказом про звільнення та отримати трудову книжку, а на відправлені у зв'язку з цим поштою листи не реагувала (а.с.44-46,81).

Зі справи убачається, що трудова книжка ОСОБА_2 донині знаходиться у відділі кадрів КНУБА, проте позивачка не бажає її отримати, а в матеріалах справи відсутні докази чинення відповідачем перешкод у видачі належних позивачці документів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням матеріалів справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення позову.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, з достатньою повнотою з'ясував обставини справи, зібраним доказам дано належну оцінку, правильно застосував норми матеріального та процесуального права й ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

За таких обставин, правових підстав до скасування постановленого по справі рішення, як про це ставиться в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Бурнашева Павла Валерійовича в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/10372/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15470/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Кушнір С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.