У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,
Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним,за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що 26 грудня 2007 року між сторонами укладений кредитний договір № DNI0GA00000156, згідно з яким банк надав відповідачу кредит у розмірі 50 000 доларів США строком до 26 грудня 2027 року зі сплатою 0,92 % на місяць. Позичальник порушив умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 51 902,46 доларів США, що складається з: 44 542,33 доларів США - заборгованість за кредитом; 3 579,82 доларів США - заборгованість за відсотками; 680,98 доларів США - заборгованість за комісією; 616,83 доларів США - пеня; 11,50 доларів США - штраф (фіксована частина) та 2 471 доларів США - штраф (процентна складова).

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому просив визнати недійсним кредитний договір. Посилався на те, що при його укладанні банком не було надано повної інформації щодо умов договору, що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність, договір містить несправедливі умови для споживача та укладений під впливом обману.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № DNI0GA00000156 у розмірі 51 902,46 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 44 542,33 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 3 579,82 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 680,98 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором у розмірі 616,83 доларів США, штрафу (фіксована частина) у розмірі 11,50 доларів США, штрафу (процентна складова) у розмірі 2 471 доларів США, що за курсом НБУ в гривневому еквіваленті складало 1 127 840 грн 52 коп., а також судовий збір у розмірі 3 654 грн, а всього стягнуто 1 131 494 грн 52 коп. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року у частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором змінено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором у розмірі 13 403 грн 76 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 26 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № DNI0GA00000156, згідно з яким банк надав відповідачу кредит у розмірі 62 140 доларів США на наступні цілі: 50 000 доларів США - на ремонт житлового будинку, а також 12 140,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 кредитного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 кредитного договору, на строк з 26 грудня 2007 року по 26 грудня 2027 року включно (а. с. 11−13).

Згідно з п.п. 1.3, 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язань позичальником за договором виступає іпотека - домоволодіння за адресою: вул. Набережна, 84, м. Підгородне, Дніпропетровський район, Дніпропетровська область, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов'язань за договором.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору погашення заборгованості за цим договором здійснюється у наступному порядку: період сплати з 21 по 28 число кожного місяця; щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 622,69 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії.

ОСОБА_6 порушив виконання договірних зобов'язань, передбачених кредитним договором, у добровільному порядку кошти не повернув. Станом на 10 березня 2015 року розмір заборгованості позичальника з повернення кредитних коштів за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № DNI0GA00000156 становив 51 902,46 доларів США та складався із заборгованості за кредитом у розмірі 44 542,33 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 3 579,82 доларів США, заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 680,98 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором у розмірі 616,83 доларів США, штрафу (фіксована частина) у розмірі 11,50 доларів США, штрафу (процентна складова) у розмірі 2 471 доларів США.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого частково погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позичальником порушено умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню. При цьому апеляційний суд, змінюючи рішення, посилався на те, що пеня стягується у національній валюті.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 01 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до застосування.

Проте стягуючи заборгованість, суди не перевірили порядок розрахунку пені з урахуванням періодичності платежів, а відтак і період за кожним платежем окремо, не перевірили розмір штрафів, як фіксованої частини, так і процентної складової, оскільки п. 5.3 кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням, передбаченим кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн та 5 % від суми позову, та не звернули уваги, що за одне порушення встановлено декілька видів відповідальності.

Крім того, стягуючи комісію за користування кредитом, суди не врахували наступне.

Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено обов'язок позичальника погасити кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором − понести штрафні санкції.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав поживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Такого висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 4, 10, 212−213 ЦПК України не перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості, належним чином не з'ясував фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог саме у такому розмірі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 -задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2015 року та рішенняапеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік
О.В. Ступак