Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Писаної Т.О., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача, відшкодування моральної шкоди та завданих збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про захист прав споживача, відшкодування моральної шкоди та завданих збитків.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 18 квітня 2008 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») було укладено кредитний договір № 22-0121001/ФК-08, відповідно до умов якого їй було надано кредит в розмірі 267 000 грн, строком на 372 місяці, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,8 % річних.

Зазначала, що п. 1.6 вказаного кредитного договору було передбачено, що позичальник має сплатити комісію за отримання кредиту в розмірі 1 % від суми кредиту, а п. 1.7 було визначено, що останній також має сплачувати щомісячно комісію за управління кредитом в розмірі 0,14 % від суми кредиту. При цьому здійснення погашення кредиту мало відбуватись згідно з графіком, який в момент укладення договору був складений лише на перші два роки, а в наступні роки витрати за кредитом (подорожчання кредиту) мали розраховуватись аналогічно першим двом рокам і повинні були складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування.

Вказувала, що у зв'язку із процедурою ліквідації ТОВ «Укрпромбанк» з 30 червня 2010 року її кредитором стало ПАТ «Дельта Банк», про що вона дізналась в липні 2010 року із листа останнього. В період з травня 2010 року по 2014 рік вона добросовісно здійснювала повернення кредиту в розмірах, який значно перевищував встановлені графіком платежі, але ПАТ «Дельта Банк» не доводило до її відома, які зі сплачених нею щомісяця платежів були зараховані на погашення тіла кредиту, відсотків та комісії за управління кредитом. Крім того, з 01 вересня 2010 року ПАТ «Дельта Банк» знизив їй відсоткову ставку за кредитом на 0,5 %, але нового графіка погашення кредиту не надав.

Стверджувала, що в жовтні 2014 року вона отримала ухвалу Рівненського міського суду про відкриття провадження у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» про стягнення із неї заборгованості за вищевказаним кредитним договором, без спроби останнього врегулювати всі спірні питання за цим кредитом із позичальником у досудовому порядку, при тому, що заборгованість по кредиту жодним чином позивачем не була обґрунтована.

З огляду на те, що після переходу до ПАТ «Дельта Банк» прав кредитора за кредитним договором № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року, відповідач не підготував та не надав позичальнику графіка платежів, без якого той не міг виконати свого обов'язку по оплаті наданої кредитної послуги, тому має місце прострочення кредитора виконання своїх зобов'язань, у зв'язку із чим ОСОБА_3 просила суд на підставі ст. ст. 610, 611, ч.1 та 4 ст. 613 ЦК України зобов'язати ПАТ «Дельта Банк» зменшити вартість наданої кредитної послуги на нараховані відповідачем проценти за користування кредитом за період відсутності графіка платежів, тобто з липня 2010 року по жовтень 2014 року, зарахувавши усі сплачені нею кошти за цей період в сумі 108 131 грн 34 коп. в рахунок погашення тіла кредиту.

Вважала, що оскільки ТОВ «Укрпромбанк» у пунктах 1.6, 1.7 кредитного договору передбачило сплату позичальником комісії за надання кредиту та комісії за управління кредитом, всупереч положенням ст. 1054 ЦК України, п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживача» (далі - Закон), п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, що свідчить про введення позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки і кінцевої загальної суми кредиту, а також відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону про несправедливість цих умов, тому позивач просила вищевказані пункти кредитного договору визнати недійсними із вказаних підстав та на підставі ст. 230 ЦК України зобов'язати ПАТ «Дельта Банк» повернути їй усі суми сплачених комісій у подвійному розмірі, що в загальному становить 63 795 грн 84 коп.

Також ОСОБА_3 просила суд стягнути із відповідача на її користь 200 000 грн, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, яка їй була завдана внаслідок вищевказаних протиправних дій відповідача, а також у зв'язку із пред'явленням останнім до неї позову про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, що негативно вплинуло на стан її ділової репутації.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними пп. 1.6 , 1.7 кредитного договору від 18 квітня 2008 року № 22-0121001/ФК-08, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Укрпромбанк».

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 кошти, сплачені на виконання недійсної частини кредитного договору, у сумі 31 897 грн 92 коп.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання недійсними п. п. 1.6, 1.7 кредитного договору та стягнення збитків скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в частині задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними п. п. 1.6, 1.7 кредитного договору та стягнення збитків, суд апеляційної інстанції виходив із того, що встановлення банком комісії за надання кредиту та комісії за управління кредитом не суперечить чинному законодавству та позивачка, підписуючи кредитний договір, ознайомлювалася з його умовами.

Проте із вказаними висновками повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 18 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір № 22-0121001/ФК-08, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в сумі 267 600 грн строком на 372 місяці, з датою повернення до 17 квітня 2039 року, з цільовим призначенням - на придбання нерухомості.

18 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено іпотечний договір № 22-0121001/Zфквіп-08, яким передбачено забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 18 квітня 2008 року № 22-0121001/ФК-08 придбаною за надані позичальнику кошти однокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою: просп. Миру, 23/3, м. Рівне.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» відступило, а АТ «Дельта Банк» набуло права вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до п. 1.11 кредитного договору позичальник зобов'язаний сплачувати платежі у розмірі, порядку та строки, встановлені цим договором та графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які виникають у зв'язку з укладенням цього договору, а також інших фінансових зобов'язань позичальника, які виникають у зв'язку з укладенням цього договору, який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 1.6 кредитного договору комісія за надання кредиту становить 1 % від суми кредиту.

Пунктом 1.7 кредитного договору визначено розмір комісії за управління кредитом у розмірі 0,14 % від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 договору, щомісячно протягом 372 місяців користування.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Однак всупереч вимогам ст. ст. 212, 214 ЦПК України суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що управління кредитом є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернув уваги, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому нарахування комісії проводиться відповідачем за послуги, що супроводжують кредит і є компенсацією сукупних послуг банку за рахунок позивача.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, були порушені норми матеріального та процесуального права, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К.Парінова

Т.О. Писана

О.В. Ступак