Єдиний унікальний номер 227/1930/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1774/2016
Головуючий у 1 інстанції: Тітова Т.А. Єдиний унікальний номер 227/1930/16-ц
Суддя - доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/775/1774/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Корчистої О.І., Дудар І.О.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом.

Посилався на те, що він з 26.07.2005 року по 03.08.2012 року працював у відповідача у якості електрослюсаря підземного 4 розряду підготовчої дільниці з повним робочим днем під землею, звільнений за переведенням до ВП ШУ «Білозерське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля». За час роботи у відповідача він мав щорічну відпустку у кількості 66 календарних днів, яка складалася із основної відпустки 28 календарних днів, додаткової відпустки за роботу в шкідливих та важких умовах праці 14 календарних днів, додаткової відпустки за особливий характер роботи ( в підземних умовах) 24 календарні дні, згідно умов Колективного договору ТДВ «Шахта «Білозерська». Дні щорічних відпусток були використані ним не в повному обсязі, у зв'язку з чим він при звільненні подав заяву про виплату належної йому суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки, але повний розрахунок з ним проведено не було. Просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку з 2005 по 2012 роки за 49 днів у розмірі 11 896,71 грн..

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Посилається на те, що рішення, на його думку, не ґрунтується на вимогах закону. Його право на основну та додаткові відпустки визначене статтями 74 - 76 КЗпП України, статтями 4, 6, 7, 8, 9 Закону України «Про відпустки», Колективним договором та додатком №1 до нього. Висновок суду про не зарахування до стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки часу основної та додаткових відпусток не відповідає вимогам чинного законодавства. За сім років роботи він мав право на 462 дні відпустки, а фактично використав 380 днів та за 35 днів отримав компенсацію, тобто залишилось 49 днів невикористаної відпустки, розмір компенсації, обчислений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» становить 11 896,71 грн..

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 підтримував апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні, представник відповідача ОСОБА_3 проти скарги заперечував та просив рішення залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що згідно з наданими відповідачем довідками позивач використав щорічні відпустки тривалістю: за період 2005 - 2006 роки 61 день, за 2006 - 2007 роки 56 днів, за 2007 - 2008 роки - 59 днів, за 2008 - 2009 роки 55 днів, за 2009 - 2010 роки 63 дні, за 2010 -2011 роки 56 днів, за 2011- 2012 роки - 31 день. За невикористані 35 днів йому нарахована та виплачена компенсація. Додаткові відпустки надаються пропорційно фактично відпрацьованому часу, згідно з пунктами 9,10 «Порядку застосування Списку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість працівників на роботах в яких дає право на щорічну додаткову відпустку», затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 30 січня 1998 року № 16. Тривалість додаткових відпусток позивачу була розрахована саме з урахуванням часу його фактичної роботи у шкідливих і важких умовах праці. Порушень з боку відповідача при розрахунку додаткової щорічної відпустки не встановлено.

Вказані висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та вимогам діючого законодавства.

Із справи вбачається, що позивач 26 липня 2005 року був прийнятий на роботу електрослюсарем підземним з повним робочим днем під землею у ДП «Добропіллявугілля» ВП «Шахта « Білозерська», яке реорганізовано у ТДВ « Шахта «Білозерська», працював електрослюсарем підземним дільниці підготовчих робіт та був звільнений 3 серпня 2012 року за ст.36 п. 5 КЗпП України.

Згідно із п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Частиною 3 статті 6 вказаного закону визначено, що працівникам, зайнятим на підземних гірничих роботах та в розрізах, кар'єрах і рудниках глибиною 150 метрів і нижче, надається щорічна основна відпустка тривалістю 28 календарних днів незалежно від стажу роботи.

Відповідно до статті 7 зазначеного закону щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю до 35 календарних днів надається працівникам, зайнятим на роботах, пов'язаних із негативним впливом на здоров'я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість відпустки, зазначеної в частині першій цієї статті, встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від результатів атестації робочих місць за умовами праці та часу зайнятості працівника в цих умовах.

Статтею 8 Закону України «Про відпустки» визначено, що щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається окремим категоріям працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Згідно Додатку №1 до Колективної угоди між адміністрацією і профспілковим комітетом ОП «Шахта «Білозерська» тривалість основної відпустки для електрослюсаря підземного дільниці підготовчих робіт складає 28 днів, тривалість додаткової відпустки за особливий характер роботи 24 дні, за шкідливі і важкі умови праці 14 днів.

Згідно з пунктами 9 та 10 Порядку застосування Списку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість працівників на роботах в яких дає право на щорічну додаткову відпустку, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 30.01.98 р. № 16 та зареєстрованого Міністерством юстиції України 30.01.98 р. № 57/2497 (із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 4 червня 2003 року №150), додаткова відпустка надається пропорційно фактично відпрацьованому часу. У розрахунок часу, що дає право працівнику на додаткову відпустку, зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах із шкідливими і важкими умовами праці не менше половини тривалості робочого дня, встановленого для працівників цих виробництв, цехів, професій і посад.

Пунктами 6 та 7 Порядку застосування Списку виробництв, робіт, професій і посад працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, що дає право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 30.01.98 № 16 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 січня 1998 р. за № 58/2498 (із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства праці та соціальної політики №150 від 04.06.2003 ) додаткова відпустка надається пропорційно фактично відпрацьованому часу. У розрахунок часу, що дає право працівнику на додаткову відпустку, зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах з особливим характером праці не менше половини тривалості робочого дня, установленого для працівників цих виробництв, робіт, професій і посад.

Згідно з інформацією, наданою відповідачем, позивачу були надані відпустки за період роботи позивача з 26 липня 2005 року по 25 липня 2006 року тривалістю 61 день, з 26 липня 2006 року по 25 липня 2007 року тривалістю 56 днів, з 26 липня 2007 року по 25 липня 2008 року тривалістю 59 днів, з 26 липня 2008 року по 25 липня 2009 року тривалістю 55 днів, з 26 липня 2009 року по 25 липня 2010 року тривалістю 63 дні, з 26 липня 2010 року по 25 липня 2011 року тривалістю 56 днів, з 26 липня 2011 року по 25 липня 2012 року тривалістю 30 днів, невикористані 35 днів відпустки передані на інше підприємство при звільненні його у зв'язку з переведенням на інше підприємство.

При обчисленні днів додаткових відпусток враховано фактично відпрацьовані дні та річний норматив робочих днів.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду щодо не зарахування до стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки часу основної та додаткових відпусток необґрунтовані.

Позивач посилається на ст. 9 Закону України «Про відпустки», згідно з частиною 2 якої до стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки (статті 7 та 8 цього Закону), зараховуються: 1) час фактичної роботи із шкідливими, важкими умовами або з особливим характером праці, якщо працівник зайнятий у цих умовах не менше половини тривалості робочого дня, встановленої для працівників даного виробництва, цеху, професії або посади; 2) час щорічних основної та додаткових відпусток за роботу із шкідливими, важкими умовами і за особливий характер праці; 3) час роботи вагітних жінок, переведених на підставі медичного висновку на легшу роботу, на якій вони не зазнають впливу несприятливих виробничих факторів.

Однак, вказаною нормою визначено зарахування часу основної та додаткових відпусток саме для визначення стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки, а не для обчислення тривалості додаткових відпусток.

Відповідно, приведені заявником апеляційної скарги розрахунки тривалості відпустки визначені з кількості календарних днів у році за відрахуванням святкових та неробочих днів та днів тимчасової непрацездатності, не можна визнати вірними, оскільки такий спосіб обчислення днів додаткової відпустки не відповідає вимогам Закону України «Про відпустки», наказу Міністерства праці та соціальної політики України 30.01.98 № 16 «Про затвердження Порядків застосування Списків виробництв, робіт, цехів, професій і посад, зайнятість працівників в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці».

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував дійсні обставини по справі, дав належну оцінку зібраним доказам і постановив рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 серпня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: