Справа № 357/6334/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Подрєзова Г. О. ,

при секретарі Александрова А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білій Церкві позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про захист прав споживача, визнання кредитного договору не дійсним;

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 22.11.2007 р. між ним та ВАТ КБ «Надра» був укладений кредитний договір № 193/П/13/2007-840, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 34595 доларів США зі сплатою 12,39% річних зі строком повернення до 10.11.2027р. В якості забезпечення зобов»язання щодо погашення кредиту 22.11.2007р. між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно- квартира №30 по вул..Леваневського, 64 м. Біла Церква. Мета отримання кредиту на придбання нерухомого майна. Умовами кредитного договору, передбачено сплату щомісячного мінімального платежу 393,40доларів США. Але, при укладенні кредитного договору, було порушено положення ст..ст.203,215 ЦК України, ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме : в договорі відсутня істотна умова ціна тобто сукупна вартість кредитного договору, відсутній детальний розрахунок загальної вартості кредиту для споживача, що позбавило позичальника можливості оцінити умови та порядок погашення кредиту. Крім цього, в договорі порушений принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відсоткова ставка, виходячи з умов договору, розрахована не вірно, фактично процентна ставка становить 13,73% річних, що значно здорожує вартість кредиту. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати недійсним кредитний договір від 22.11.2007р. № 193/П/13/2007-840, з підстав його невідповідності ст. ст.11, 18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», яким встановлено, що виконавець, виробник не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Крім цього, позивач послався на вимогу ст.. 230 ЦК України як на правову підставу позову, вказав, що одна сторона правочину ввела в оману другу сторону правочину щодо обставин, які мають істотне значення, а тому такий правочин є недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «Надра», який є правонаступником ВАТ КБ «Надра» позов не визнав повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що дійсно 22.11.2007р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 193/П/13/2007-840, , згідно з яким позичальник отримав кредит на суму 34595 доларів США зі сплатою 12,39% річних зі строком повернення до 10.11.2027р.

Згідно з п.1.2 договору кредит надається для проведення розрахунків по договору купівлі продажу №2765 від 22.11.2007р., згідно з яким позичальник придбав у власність нерухоме майно (квартиру АДРЕСА_1).

Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,39 % відсотків на рік. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється із розрахунку 360 днів у році. (пункт 1.3.1 Кредитного Договору) . Банк надав кредит зі строком повернення до 10.11.2027року (пункт 1.4.кредитного договору).

В якості забезпечення виконання зобовязань щодо погашення кредиту між позивачем та банком укладено договір іпотеки, згідно з яким предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира номер 30 , що передається в іпотеку і знаходиться в місті Біла Церква, Київської області по вул.Леваневського, 64 площею 35,3 кв.м.

Відповідно до умов кредитного договору п.3.3.1 щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 393,40 доларів США.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України встановлено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Законом України „Про захист прав споживачів від 12.05.1991 року в редакції від 15.12.1993 року передбачено, що він регулює відносини між споживачами товарів (робіт, послуг) і виготівниками, виконавцями, продавцями в умовах різних форм власності, встановлює права споживачів та визначає механізм реалізації державного захисту їх прав.

Пунктом 3 ст.12 Закону передбачено, що Продавець (виготівник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві товар (роботу, послугу), який за якістю відповідає вимогам нормативних документів, умовам договору, а також інформації про товар (роботу, послугу), що надається продавцем(виготівником, виконавцем).

Пунктом 1 ст.18 Закону передбачено, що Споживач має право на одержання необхідної, доступної та достовірної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх компетентного вибору.

Інформація про товари (роботи, послуги) повинна містити:

перелік основних споживчих властивостей товарів (робіт,

послуг), ціну та умови придбання товарів (робіт, послуг);

правила та умови ефективного використання товарів (робіт,

послуг).

Статтею 19 Закону задекларовано, що за всіма громадянами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених законодавчими актами. Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі товарів і послуг. Забороняється примушувати споживача придбавати товари і послуги неналежної якості або непотрібного йому асортименту.

Статтею 21 Закону передбачено, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, то вони повинні бути відшкодовані винною особою у повному обсязі.

Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виготівником (виконавцем, продавцем) у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Згідно з п.6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно якого договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Статею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що клієнт має право на доступ до інформації, а саме ціну банківських послуг.

Права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Судом враховується те, що при укладенні кредитного договору 193/П/13/2007-840 від 22.11.2007року, банком не було доведено до відому споживача ОСОБА_1 істотні умови споживчого кредиту, в кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту , розрахунок не був наданий і в судовому засіданні, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, кінцева сума лише тільки одних відсотків перевищить суму кредиту у два рази на суму кредиту 34595доларів США, передбачені відсотки в розмірі - 85726,4доларів США, враховуючи додаткові нарахування відсоток за користування коштами збільшується, тобто є дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту.

Крім цього, відповідачем не надані в судовому засіданні будь-які докази щодо інших умов кредитування, графіка погашення заборгованості, сплати винагороди банку, інші розрахунки. На думку суду, кредитний договір від 22.11.2007року № 193/П/13/2007-840 ставить споживача (позичальника) в тяжке, несправедливе становище в договірних зобовязаннях, умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача.

Тобто, якщо б позивач мав таку інформацію під час укладення кредитного договору , то він би його не укладав.

Разом з тим, із досліджених у судовому засіданні доказів, вбачається, що позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем.

Оскільки, вказані обовязкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10.11.2011р. у справі № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст.634 ЦК України).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

При підписанні кредитного договору, позивач цілком довіряв банківським працівникам, як спеціалістам, оскільки не володіє спеціальними знаннями в області юриспруденції та банківського права, проте Банк приховав від нього фактичні суми по кредиту, тим самим позбавив його права прийняти відповідно правильне рішення щодо умов кредитування взагалі.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6ст.203 цього Кодексу, а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину встановлених спеціальними законами, визначено як підставу його недійсності.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов»язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що суду були надані належні докази порушення вимог законодавства України щодо захисту прав споживачів при укладенні кредитного договору від 22.11.2007року № 193/П/13/2007-840 , а тому суд вважає, що позовні вимоги повністю обґрунтовані та підлягають до задоволення в частині порушення прав споживача.

Щодо вимог позивача про застосування ст.. 230 ЦК України, на думку суду дані вимоги не обґрунтовані. Так, згідно з нормою ч.1 ст.230 передбачено якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Але, доказів навмисного введення сторони в оману в судовому засіданні надано не було.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що доведеними є позовні вимоги позивача ОСОБА_1 щодо порушення його прав як споживача за кредитним договором.

Керуючись ст..ст.15,60,212-215,223 ЦПК України, ст..ст.203,215 ,634, ст..56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст..ст. 11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір від 22.11.2007 року № 193/П/13/2007-840 укладений між ВАТ Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_2