Ухвала

іменем україни

17 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_4, Приватного підприємства «Дембуд-Холдинг», третя особа - Громадська організація «Правовий центр імені Генерала УНР В. Сікевича», про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року Львівська міська рада звернулась до суду з указаним позовом.

Позивач посилався на те, що на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 03 листопада 2000 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 1000 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У жовтні 2011 року на вказаній земельній ділянці ОСОБА_4 розпочато будівельні роботи.

Незважаючи на те, що видана 20 жовтня 2011 року декларація про початок виконання будівельних робіт скасована рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2012 року, на момент подання позову будівельні роботи продовжуються на підставі дозволу на будівництво інспекції ДАБК Львівської області від 06 січня 2012 року. Згідно даного дозволу генеральним підрядником здійснення будівництва вказано ПП «Дембуд-Холдинг». У червні 2012 року Франківською районною адміністрацію встановлено використання забудовником земельної ділянки поза межами будівельного майданчика, без оформлення договору оренди або сервітуту земельної ділянки. За результатами перевірки інспекцією встановлено факт самовільного захоплення земельної ділянки площею 0,1260 га.

Посилаючись на те, що земельна ділянка використовується ОСОБА_4 не за цільовим призначенням, а саме замість будівництва індивідуального житлового будинку будується 15-поверховий житловий будинок з підприємствами торгівлі і побутового призначення та стоянками для автомобілів, крім того, відповідач самовільно захопив та використовує земельну ділянку, розташовану поруч, площею 0,1260 га, позивач просив зобов'язати ОСОБА_4 та ПП «Дембуд-Холдинг» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1260 га, зобов'язати відповідачів привести земельну ділянку до попереднього стану.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2016 року, позов Львівської міської ради задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ПП «Дембуд-Холдинг» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0595 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ПП «Дембуд-Холдинг» привести земельну ділянку до попереднього стану.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 06 вересня 2005 року № 2807-IV об'єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 16 цього ж Закону на об'єктах благоустрою забороняється складувати будівельні матеріали, конструкції, обладнання за межами будівельних майданчиків.

Положеннями ст. 17 Закону передбачено, що громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов'язані дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів; не порушувати права і законні інтереси інших суб'єктів благоустрою населених пунктів.

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ст. 187 ЗК України, ст. 20 Закону України «Про охорону земель» контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Судом установлено, що на підставі державного акта про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 є власником вказаної земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва індивідуального житлового будинку (т. 1, а. с. 9, 71, 81-85, 86-87).

20 жовтня 2011 року видано декларацію про початок виконання на вказаній земельній ділянці будівельних робіт з будівництва багатоповерхового будинку, але рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2012 року декларація скасована.

Незважаючи на скасування декларації про початок будівельних робіт, відповідачі розпочали будівельні роботи на підставі дозволу на будівництво, виданого інспекцією ДАБК Львівської області від 06 січня 2012 року, згідно даного дозволу генеральним підрядником здійснення будівництва вказано ПП «Дембуд-Холдинг» (т. 1, а. с. 116).

Крім того, перевіркою виявлено, що ОСОБА_4 використовує земельну ділянку поза межами земельної ділянки площею 1000 кв. м з улаштуванням будівельного майданчика без оформлення договору оренди або сервітуту, а саму земельну ділянку використовує не за призначенням, а тому 10 квітня 2012 року дозвіл на будівництво було відкликано.

Звернувшись до суду з позовом про приведення земельної ділянки у попередній стан, Львівська міська рада зазначала, що відповідачем як забудовником належної йому земельної ділянки самовільно захоплено земельну ділянку, що належить територіальній громаді міста Львова, та на ній утворено будівельний майданчик, якій використовується в процесі будівництва 15-поверхового житлового будинку на АДРЕСА_1 без оформлення договору оренди або сервітуту земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суди обґрунтовано виходили з його доведеності, оскільки будівництво проводиться поза межами земельної ділянки, без відповідного дозволу на улаштування будівельного майданчика та проектно-технічної документації, яка б передбачала здійснення такого облаштування.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, про законність проведення будівництва, а також про те, що будівництво велось у межах земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_4, були предметом розгляду як суду першої, так і апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України.

Судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко