Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 331/5812/15 Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/778/4557/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

ОСОБА_2,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект»

на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.

В позові зазначав, що він працював на підприємстві ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» з 29 січня 2013 року. Був звільнений з підприємства 11 червня 2014 року, однак при звільненні ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» не здійснив з ним повного розрахунку та не виплатив заробітну плату. На теперішній час ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» належні йому кошти не сплатив, не дивлячись на наявність судових наказів про стягнення заборгованості по заробітній платі, та судових рішень. Вважає, що з ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» слід стягнути середній заробіток за період з 26.05.2016 року по 06.09.2016 року в сумі 31 291,92 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати 386,32 грн. З огляду на те, що з цієї суми належить відрахувати податки в розмірі 6 101,92 грн., остаточну суму до стягнення зазначає 25 190,00 грн. Також ОСОБА_3 вважає, що через те, що затримка розрахунку при звільненні з ним складає 34 місяці, він є безробітним, через бездіяльність ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» не здійснюються відрахування до Пенсійного Фонду, він зазнав моральних страждань, і заподіяну йому моральну шкоду оцінює в 5000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25 190,00 грн. за період з 26.05.2016 року по 06.09.2016 року, 5 000 грн. в відшкодування моральної шкоди

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 травня 2016 року по 06 вересня 2016 року в сумі 27 042, 40 грн. без утримання податків й інших обовязкових платежів. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати в частині задоволення вимоги про стягнення з ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27 042,40 грн., в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Позивачем надані заперечення на апеляційну скаргу, в яких він наводить доводи на спростування апеляційної скарги, вважає доводи апеляційної скарги безпідставними і просить залишити рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, позивача ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1ст. 303 Цивільного процесуального кодексу України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

З копії наказу № 42-к від 10.06.2014 року вбачається, що ОСОБА_3 працював на підприємстві відповідача і був звільнений 11 червня 2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідачем до теперішнього часу не проведено з позивачем остаточного розрахунку та не виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі.

Рішенням Жовтневого районним судом м. Запоріжжя від 16 березня 2015 року у справі 331/893/15-ц було стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.11.2014 року по 16.03.2015 року в сумі 28 859,02 копійки , а також встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_3 на час звільнення складав 386,32 гривень. Вказані обставини також встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2016 року у справі 331/1805/16-ц.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

В частині відмови судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржене, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку апеляційним судом не перевіряється.

З матеріалів справи вбачається, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144 цс 13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені у ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, роботодавець не звільняється від такої відповідальності.

Переважний обсяг апеляційної скарги складають доводи щодо складного економічного становища підприємства, накладення арешту на майно підприємства, зазначається, що відповідач не мав можливості здійснити з ОСОБА_3 розрахунок, і в даному випадку вина підприємства відсутня. Також відповідач вважає, що позивачем невірно розраховано середньоденний заробіток, до якого безпідставно включено надбавку за високі досягнення в розмірі 35%.

Наведені доводи не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, оскільки суперечать змісту ст.ст.116, 117 КЗпП України, а також не відповідають розясненням п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» де вказано: установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності

Довід апеляційної скарги про те, що вина підприємства відсутня у несвоєчасному розрахунку з ОСОБА_3 через накладення арешту на рахунки Державного підприємства Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» та арешт його майна, не спростовує висновки рішення суду, оскільки в даному випадку вина власника не виключається, а фінансові труднощі підприємства, у тому числі ті, що потягли відсутність коштів, не можна вважати такими, що виключають відповідальність за ст.117 КЗпП України.

Судом встановлено, що як на час звільнення позивача так і на теперішній час заборгованість з заробітної плати відповідачем не виплачена, що дало передбачені законом підстави для ухвалення судом першої інстанції рішення про задоволення позову.

Вирішуючи питання про визначення суми, що підлягає стягненню, виходячи із розміру середнього заробітку позивача, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що Жовтневого районним судом м. Запоріжжя від 16 березня 2015 року у справі 331/893/15-ц було стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.11.2014 року по 16.03.2015 року в сумі 28 859,02 копійки, а також встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_3 на час звільнення складав 386,32 гривень. Вказані обставини також встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2016 року у справі 331/1805/16-ц .

Вказаний висновок рішення суду першої інстанції відповідає ч.3 ст. 61 ЦПК України, за якою обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються (звільненні від доказування) при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Враховуючи, що судом першої інстанції встановлено, що середній заробіток позивача саме за період визначений в резолютивній частині уточненої позовної заяви з 26.05.2016 року по 06.09.2016 року складає 27 042,40 гривень, судом вірно стягнуто саме цю суму з відповідача, зазначено, що вона стягнута без утримання податків й інших обовязкових платежів. Вказане відповідає положенням абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13, є дотриманням судом вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України.

Апеляційний суд зазначає, що обставини тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, фінансові складнощі підприємства, не можуть свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначені правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України № 6-64цс13 від 03 липня 2013 року та № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України враховуються судом при вирішенні справи. Підстав для відступлення від цих правових позиції апеляційний суд не вбачає.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: