Справа № 369/7749/15-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/780/65/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 1 21.01.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Волохова Л.А.,

суддів: Олійника В.І., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання права власності, виселення, визнання договору недійним, відшкодування шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_7 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання права власності, виселення, визнання договору недійсним, відшкодування шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/1, кв. 57, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на ? частину житлового будинку загальною площею 293,3 кв.м, житловою площею 110,1 кв.м, з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/1, кв. 57, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право власності на ? частину житлового будинку загальною площею 293,3 кв.м, житловою площею 110,1 кв.м, з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/1, кв. 57, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,142 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/1, кв. 57, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,142 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/1, кв. 57, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, номер шасі/кузова XWK4183, Y7C8379.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/1, кв. 57, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 21043, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, номер шасі/кузова XWK4183, Y7C8379.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/1, кв. 57, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на ? частину автомобіля Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/1, кв. 57, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право власності на ? частину автомобіля Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542.

Зобовязано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5.

У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_7 вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, а також вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому просить рішення суду змінити, а саме:

-визнати за ОСОБА_3 право власності на домоволодіння, яке складається із одного жилого будинку площею 293,3 кв. м, жилою площею 110,1 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова буд. 5;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру № 57, розташовану в м. Києві по вул. Каунаській, 10/1;

-визнати за ОСОБА_4 право власності на автомобіль Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, номер шасі/кузова XWK4183, Y7C8379;

-у решті позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 лютого 1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу IV-269128. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_2.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірваний.

Від шлюбу сторони мають повнолітню дитину ОСОБА_9, яка після реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, змінила прізвище на ОСОБА_5.

15 лютого 2014 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 у відділі РАЦС реєстраційної служб Києво-святошинського РУЮ у Київській області. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_3

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Судом першої інстанції було встановлено, що за час подружнього життя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було набуто нерухоме та рухоме майно.

Так, на підставі рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 6-10/84 від 27 липня 1995 року ОСОБА_6 21 вересня 1996 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,142 га. Що знаходиться на території с. Віто-Поштова, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку.

На даній земельній ділянці подружжя побудували житловий будинок загальною площею 293,3 кв.м, житловою площею 110,1 кв.м, з господарським будівлями та спорудами, що не заперечувалось сторонами при розгляді справи. 14 липня 2005 року ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5. Право власності ОСОБА_6 зареєстроване, що підтверджується витягом №7956867 від 03 серпня 2005 року.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ААС752481, виданого ВРЕР-6 УДАІ м. Києві 29 липня 2010 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, номер шасі/кузова XWK4183, Y7C8379.

Відповідно до облікової картки ВРЕР-5 УДАІ в м. Києві №16255659 від 07 липня 2009 року за ОСОБА_6 зареєстровано автомобіль Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що до складу майна, що підлягає поділу на час розгляду справи в суді, включається житловий будинок та земельна ділянка відповідно до частини домоволодіння в с. Віта-Поштова, два автомобіля.

За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Судом першої інстанції було встановлено, що 18 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу автомобіля Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542. Дана обставина підтверджується довідкою-рахунком №348791 від 18 квітня 2013 року, обліковими картками ВРЕР-5 УДАІ в м. Києві №16256229 від 18 квітня 2013 року та №16298325 від 18 квітня 2012 року. Факт укладення договору купівлі-продажу не оспорювався сторонами при розгляді справи.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ААЕ018734, виданого ВРЕР-5 УДАІ м. Києва, з 18 квітня 2013 року за ОСОБА_4 зареєстрований автомобіль Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542.

За ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За правилами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги представника відповідачів щодо незаконності визнання договору купівлі-продажу автомобіля Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542 від 18 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним є безпідставними, оскільки спірний автомобіль був придбаний у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу і є спільним сумісним майном подружжя.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Також встановлено, що 09 грудня 2008 року ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 приватизували та отримали свідоцтво про право власності на житло. А саме квартиру АДРЕСА_1, в рівних частинах кожний.

Не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо поділу будинку та квартири, оскільки дані вимоги були предметом ретельної перевірки в суді першої інстанції та судом цілком законно задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимог ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності по 1/2 частині за кожним на земельну ділянку та житловий будинок в с.Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області, автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, номер шасі/кузова XWK4183, Y7C8379, оскільки частки в майні подружжя є рівними.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Покази свідків, допитаних в судовому засіданні, суд не бере до уваги, оскільки вони містять лише субєктивні оціночні судження та припущення, з них не можливо встановити конкретні та обєктивні факти, які б могли вплинути на розгляд цієї справи.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Про те, згоди одного з подружжя на отримання компенсації за частку в майні подружжя не було, інший з подружжя не вніс на депозитний рахунок суду відповідного розміру компенсації за автомобіль, навіть за наявності проведеної експертизи.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про поділ майна з компенсацією вартості часток та визнав за подружжям ідеальні частки в майні без реального його поділу та залишив майно в спільній частковій власності.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2015 рокузалишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: