Справа № 367/2027/16-ц Головуючий у І інстанції Карабаза Н. Ф.
Провадження № 22-ц/780/4252/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 15.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

15 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Олійника В.І.

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення з приватного житлового будинку та зобовязання у місячний термін переселитись у квартиру,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом, в якому просила виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, які є законними представниками ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також ОСОБА_5, ОСОБА_6, які є законними представниками ОСОБА_9 та ОСОБА_10, з належного їй на праві власності приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Буча Київської області, вул. Малиновського, буд. 31, та зобовязати відповідачів у місячний термін переселитися у квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що вона є власницею 3/5 частин житлового будинку № 31 по вул. Малиновського в м. Буча Київської області, інша частина будинку належить ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28.01.1997 року.

В належній їй частині будинку не зареєстровані, однак з 2004 року за її згодою проживають відповідачі: ОСОБА_3 (невістка), ОСОБА_4 (син), вони ж законні представники ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також ОСОБА_5 (донька), ОСОБА_6 (зять), вони ж законні представники ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 17 квітня 1997 року позивачу ОСОБА_2 та її дітям: ОСОБА_5 та ОСОБА_4, відповідачам по справі, належить в рівних частках квартира АДРЕСА_2.

Протягом декількох років, починаючи з червня 2010 року, позивач проживала разом з відповідачами в будинку №31 по вулиці Малиновського в м. Буча Київської області, однак її, як мати та власницю житла, поселили у літню кімнату, ігнорували, не давали розпоряджатися вільно своїм майном, закривали у цій кімнаті, перешкоджали виходити з кімнати на кухню та в туалет, вільно пересуватися по будинку.

За час проживання в будинку, що належить позивачу на праві власності (з 2011 року, з моменту її переїзду в ОСОБА_8) відповідачі розширили межі земельної ділянки, незаконно перемістивши огорожу та вихідні двері на прибудинкову територію, все це порушує її права, як власника цього будинку, адже адміністративні стягнення щодо незаконного заволодіння земельними ділянками без дозвільних документів накладаються на неї, як на власника. Також ОСОБА_2 посилалась на те, що без її дозволу та письмового погодження зроблено перепланування будинку, та в усі кімнати поставлені двері із замками, що теж негативно впливає на її права, як власника, ці всі поліпшення не узаконені у відповідних інстанціях, будь яке порушення правил експлуатації комунікацій та споруд, без дозволу власника, призводить до накладання штрафів на її ім'я.

Відповідачі вселилися до її частини будинку з її згоди тимчасово, до вирішення ними питання придбання власного житла, однак до цих пір житлова проблема дітьми не вирішена, тому вона, як власник, неодноразово попереджала їх про виселення.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд ухвалити рішення про виселення відповідачів з належного їй на праві власності будинку з підстав, передбачених ст.ст.116, 157 ЖК Української РСР, із зобов»язанням їх переселитись у квартиру АДРЕСА_3.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.01.1997 року позивачці ОСОБА_2 на праві власності належить 3/5 частини житлового будинку № 31 по вул. Малиновського в м. Буча Київської області.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.04.1997 року за № 977 ОСОБА_2 та членам її сім'ї ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних частках належить квартира № 8 за адресою: м. Київ, вул. Академіка Стражеска, буд. №11.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного депутатом Бучанської міської ради від 08.02.2011 року, в будинку не зареєстровані, але проживають, крім ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного депутатом Бучанської міської ради від 20.11.2012 року, ОСОБА_4 дійсно проживає, але не зареєстрований в приватному будинку в місті Буча, вул. Малиновського, 31/2. Також за вищевказаною адресою проживають, але не зареєстровані: його дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного депутатом Бучанської міської ради від 03.04.2013 року ОСОБА_5 дійсно проживає з 1999 року, але не зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_6. Згідно цього ж акту, ОСОБА_6 дійсно проживає з 1999 року, але не зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_6.

Згідно акту обстеження по факту проживання (не проживання) особи, в приміщенні за адресою: м. Буча вул. Малиновського, буд. 31/2 фактично проживають ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_7, а ОСОБА_2 за даною адресою фактично не проживає з 1981 року, оскільки проживає у м. Києві.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Підстави для виселення членів сімї власника жилого будинку передбачені ст. 157 ЖК УРСР, де зазначено, що членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, для застосування положень ст. 116 ЖК Української РСР необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню членів сім»ї з підстав, передбачених ст. 116 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення, факт застосування таких заходів має підтверджуватися письмовими доказами.

При цьому позивачем суду не надано доказів того, що відповідачі систематично (не менше двох разів) порушили правила співжиття з нею і що до них за ці систематичні порушення вживались заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Враховуючи факт недоведеності позивачем підстав її позовних вимог, зважаючи на гарантоване кожній особі право на повагу до житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову ОСОБА_2 та виселення відповідачів з підстав, передбачених ст.ст. 116, 157 ЖК Української РСР, з належного їй будинку.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду, якщо вони призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно відповідно до норм діючого матеріального права.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно зясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: