Справа № 352/687/15-ц
Провадження № 22-ц/779/329/2016
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Ясеновенко Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про видачу депозитних вкладів, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на рішення Тисменицького районного суду від 09 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду від 09 грудня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про видачу депозитних вкладів, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», , у користь ОСОБА_2:

- за договором банківського вкладу № SAMDN 7778 від 30.05.2007 р. 17000 (сімнадцять тисяч) грн. вкладу, 3060 грн. відсотків, 775 грн. 72 коп. 3 % річних, 11263 грн. 69 коп. інфляційних втрат, а всього 32099 грн. 41 коп.;

- за договором банківського вкладу № SAMDN 5133 від 03.06.2013 р. 70000 (сімдесят тисяч) грн. вкладу, 13652 грн. 64 коп. відсотків, 3222 грн. 03 коп. 3 % річних, 46970 грн. 95 коп. інфляційних втрат, а всього 133845 грн. 62 коп.;

- за договором банківського вкладу № SAMDN 0529 від 06.06.2013 р. 14911 євро 79 центів вкладу, 1138 євро 15 центів відсотків, 610 євро 46 центів 3 % річних, а всього 16660 євро 40 центів, що еквівалентно 415145 грн. 36 коп.

- за договором банківського вкладу № SAMDNWFD 400 від 23.12.2013 р. 6000 доларів США вкладу, 626 доларів 48 центів США відсотків, 143 долари 64 центи США 3 % річних, а всього 6770 доларів 12 центів США, що еквівалентно 155125 грн. 03 коп.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в дохід державного бюджету в розмірі 6090 грн.

Апелянт подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення є незаконним та таким, що винесено з порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивачем до суду було надано лише копії договорів, що не можливо вважати належним доказом. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що позивач не надав суду доказів про наявність грошових коштів на рахунках в банку. А також не надано оригіналу договору.

Пункт. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Таким чином, позивач, як сторона по справі, зобов'язана довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема щодо існування спірних правовідносин між сторонами, наявність стягнутих грошових коштів на рахунку та невиконання відповідачем взятих на себе договором зобов'язань.

У відповідності до положень ч.1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

Згідно з п.5 Постанови НБУ № 260, банки, у тому числі ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя.

Позивач, як фізична особа, яка стверджує, що має вклад у Філії "Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до Федерального Закону № 39-Ф3, має всі підстави для звернення до створеного на території АР Крим "Фонду захисту вкладників" щодо отримання коштів за вищевказаним договором.

Позивач не довів відсутність вимоги позивача до державних та недержавних установ Російської Федерації за аналогічними підставами та те, що його позовні вимоги не входять до складу загальної суми, визначеної заочним рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя PK від 16.09.2014 року. Також Позивачем не доведено факту заподіяння їй моральної шкоди та саме її розміру 10 000 грн.

Просить рішення суду скасувати і постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

У відповідності до вимог ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), яка прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до вимог ч.2 ст.1060 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Євпаторії АР Крим укладено наступні договори банківського вкладу:

1) № SAMDN 7778 (Вклад "Стандарт") від 30.05.2007 р. на 17000 грн. на строк 12 місяців до 30.05.2008 р. включно з виплатою 13,5% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 12 місяців; договір автоматично пролонгувався, останній раз 30.05.2013 р. на строк 12 місяців до 30.05.2014 р. включно з виплатою 18% річних відповідно до вимог п.6 договору, згідно якого при автоматичному продовженні строку вкладу розрахунок відсотків на кожний новий строк вкладу здійснюється по процентній ставці, яка діє в банку для депозитних вкладів, які продовжуються, даної назви і строку на день закінчення попереднього строку вкладу без укладення додаткових угод до даного договору;

2) № SAMDN 5133 (Вклад "Стандарт на 12 міс.") від 03.06.2013 р. на 70000 грн. на строк 366 днів до 03.06.2014 р. включно з виплатою 18% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць (з капіталізацією);

3) № SAMDN 0529 (Вклад "Стандарт на 12 міс.") від 06.06.2013 р. на 11809,77 євро на строк 366 днів до 06.06.2014 р. включно з виплатою 8% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць (з капіталізацією); 14.10.2013 р. було здійснено поповнення рахунку на суму 3102,02 євро;

4) № SAMDNWFD 400 (Вклад "Стандарт") від 23.12.2013 р. на 6000 доларів США на строк до 23.12.2014 р. включно з виплатою 10% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць (з капіталізацією).

Факт укладення між сторонами вказаних договорів банківського вкладу підтверджується наявними у сторони позивача оригіналами договорів та оригіналами платіжних документів про перерахунок позивачкою грошових коштів банку, які оглянуті в судовому засіданні, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.195-203).

17.03.2014 р. відповідач заблокував всі рахунки позивачки на території АР Крим та припинив виплату відсотків за першим депозитом.

У квітні 2014 р. позивачка виїхала з тимчасово окупованої території, з грудня 2014 р. проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, де взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України.

21.07.2014 р. позивачка звернулась до відповідача із заявою про розблокування та виплату грошових коштів за вказаними чотирма депозитними договорами, у чому їй було відмовлено (а.с.20-21).

На звернення позивачки НБУ у відповіді від 15.08.2014 р. вказав про те, що для забезпечення банківського обслуговування та одержання коштів вона може звернутися до банківських установ України за місцем нового проживання/реєстрації на материковій частині України (а.с.24-25). Після цього вона вдруге 17.09.2014 р. звернулась до керівництва «ПриватБанку» із заявою про розблокування рахунків, термін дії яких закінчився, та виплату коштів, при цьому запропонувала також інший варіант вирішення проблеми переоформлення договорів банківського вкладу на новий термін у будь-якому відділенні банку на материковій Україні. 17.10.2014 р. відповідач відмовив їй як у виплаті коштів, так і в переоформленні договорів (а.с.22-23).

У відповідності з вимогами ст.95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій; філії не є юридичними особами; вони наділяється майном юридичної особи, яка їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Кримський філіал «ПриватБанку», який прийняв грошові кошти від позивачки, діяв не у власних інтересах, а в інтересах юридичної особи ПАТ КБ «ПриватБанк», яка згідно зі ст.96 ЦК України самостійно відповідає за своїми зобовязаннями усім належним їй майном.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, а тому позивачці слід звертатися до автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» РФ за отриманням компенсаційних. Також відповідачем не доведено, що внаслідок окупації Російською Федерацією території АР Крим банк не може виплатити позивачці кошти за договорами банківського вкладу, а посилання на ч.1 ст.3, ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не заслуговує на увагу, оскільки ці норми, як і весь Закон, не поширюються на спірні правовідносини.

Суд дав належну правову оцінку та відхилив доводи представника відповідача, що договори з позивачкою пролонговані і банк виконує їх умови, нараховуючи відсотки по цих депозитах, тому позивачка порушила їх умови щодо звернення до банку за достроковим розірванням депозитів, оскільки жодних доказів на підтвердження таких обставин сторона відповідача не надала.

З огляду на викладене суд прийшов до правильного висновку, що вимоги позивачки про стягнення сум вкладів та відсотків за всіма чотирма договорами банківського вкладу підлягають до задоволення.

При цьому суд першої інстанції зіслався на практику Європейського суду з прав людини та зазначив, що відмовляючи позивачу у поверненні коштів, які належать їй на праві власності, відповідач порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідачем також порушено ст.41 Конституції України, у якій закріплений загальний принцип захисту права власності.

У порушення вказаних норм позивачка позбавлена права користування та розпорядження належними їй грошовими коштами, які банк отримав від неї на умовах строковості та платності і до цього часу не повернув.

З огляду на положення ч.2 ст.625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, враховуючи правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 25.12.2013 р. у справі № 6-140цс13, від 28.01.2015 р. у справі № 6-247цс14, які згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права,

Судом відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України задоволено вимогу позивача про стягнення 3% річних по всіх чотирьох депозитах та інфляційних втрат по перших двох гривневих депозитах. По останніх двох депозитах, предметом яких були грошові кошти в іноземній валюті (євро та долари), інфляційні втрати не стягнуто, оскільки за змістом ст.ст. 524, 625 ч.2 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу можливе лише за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті.

Обґрунтовано та відповідно до вимог чинного законодавства суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення пені та відшкодування моральної шкоди і рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для її скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 09 грудня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_3

ОСОБА_4