Номер провадження: 22-ц/785/3488/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «ТЮФ», третя особа ОСОБА_3 про стягнення суми невиплаченої заробітної плати, несплачених сум відпускних та суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який неодноразово був уточнений та остаточно поданий до ПП «ТЮФ» про стягнення суми невиплаченої заробітної плати, несплачених сум відпускних та суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, посилаючись на те, що з 15 червня 2009 року по 03 серпня 2010 року ОСОБА_2 працював в ПП «ТЮФ» на посаді головного бухгалтера за сумісництвом. Також позивач зазначив, що за весь час роботи на посаді, що він обіймав з 15 червня 2009 року по 03 серпня 2010 року йому не доплачували грошові суми по заробітній платі на загальну суму 9972 грн.

03 серпня 2010 року ОСОБА_2 був звільнений за власним бажанням на підставі наказу №7 від 18 серпня 2010 року, але в порушення вимог ст. 117 КЗПП України адміністрація ПП «ТЮФ» з ним не розрахувалася по заробітній платі та відпускним, в звязку з чим просив суд стягнути з відповідача на його користь: суму невиплаченої заробітної плати за весь час роботи в ПП «ТЮФ» на посаді головного бухгалтера за сумісництвом з червня 2009 року по липень 2010 року в розмірі 9972 грн.; несплачені суми відпускних з урахуванням недоплаченої заробітної плати з червня 2009 року по липень 2010 року в розмірі 812 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені 11266 грн. 70 коп.; витрати на правову допомогу в розмірі 8190 грн.

Судом до участі у справі, в якості третьої особи була залучена ОСОБА_3

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Представники відповідача ПП «ТЮФ» позов не визнали.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про слухання справи була повідомлена належним чином.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ПП «ТЮФ», третя особа ОСОБА_3 про стягнення суми невиплаченої заробітної плати, несплачених сум відпускних та суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якої просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 наказом №2 від 15 червня 2009 року був призначений на посаду головного бухгалтера за сумісництвом в ПП «ТЮФ».

Наказом №7 від 18 серпня 2010 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Також судом встановлено, що позивач працював на підприємстві на посаді головного бухгалтера за сумісництвом з 15 червня 2009 року по 03 серпня 2010 року.

Згідно наказу №6 від 30 жовтня 2009 року за заявою позивача ОСОБА_2 була надана відпустка строком 9 календарних днів з 02 листопада 2009 року по 10 листопада 2009 року за період роботи на підприємстві з 15 червня 2009 року по 31 жовтня 2009 року.

За вказаним наказом №6 від 30 жовтня 2009 року ОСОБА_2, як головним бухгалтером підприємства була розрахована сума відпускних за 9 днів в сумі 349 гривень, що підтверджується змістом роздрукованої з програми «1С: Бухгалтерія» розрахунково-платіжної відомості №НЗП-000006 за листопад 2009 року.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 22 липня 2010 року про надання відпустки з 26 липня 2010 року за наказом №4 від 23 липня 2010 року ОСОБА_2 головному бухгалтеру за сумісництвом було надано щорічну відпустку тривалістю 24 календарних дні з 26 липня 2010 року по 18 серпня 2010 року за час роботи на підприємстві з 01 листопада 2009 року по 31 жовтня 2010 року.

На підставі наказу №4 від 23 липня 2010 року ОСОБА_2 була нарахована сума відпускних в розмірі 222,50 гривень. Вказана сума розрахована безпосередньо позивачем ОСОБА_2, який обіймав посаду головного бухгалтера за сумісництвом, що підтверджується змістом роздрукованої з програми «1С: Бухгалтерія» розрахунково-платіжної відомості №НЗП-000007 за липень 2010 року.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 законність вищевказаних наказів про відпуски не оспорював.

У період перебування позивача у відпустці за наказом №4 від 23 липня 2010 року, 03 серпня 2010 року ОСОБА_2 подав на імя директора підприємства заяву про звільнення за власним бажанням.

Під час розгляду справи було зясовано, що після виходу позивача у відпустку він жодного разу не зявлявся на роботі, заяву про звільнення за власним бажанням надіслав поштою.

З урахуванням заяви позивача на підставі наказу №7 від 18 серпня 2010 року позивача було звільнено за власним бажанням з 03 серпня 2010 року за ст. 38 КЗпП України.

Також судом було встановлено, що при звільнені ОСОБА_2 з посади за власним бажанням, йому була виплачена вся сума по заробітній платі, а тому заборгованість за невиплачену заробітну плату у ПП «ТЮФ» перед ОСОБА_2 відсутня.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_2 про стягнення суми невиплаченої заробітної плати, несплачених сум відпускних та суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В обґрунтування своїх доводів про порушення трудового законодавства адміністрацією ПП «ТЮФ», позивач звернувся до Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області.

Згідно листа Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області (ТДІзПП) від 03 січня 2013 року, за наслідками звернення ОСОБА_2 встановлено, що при наданні щорічної відпустки не були враховані положення ст. 21 ч.1 Закону України «Про відпустки» про необхідність виплати суми заробітної плати за час відпустки не пізніше ніж за три дні до її початку, при звільненні не були враховані положення ст. 36 ч.1 п.4 КЗпП України щодо підстав для звільнення, при відрахуванні з зарплати не враховані положення ст. 127 КЗпП України.

Дані факти спростовують доводи ОСОБА_2 про наявність у ПП «ТЮФ» перед ним заборгованості за невиплаченою заробітною платою.

Тобто суд, аналізуючи інформацію, що міститься у даному листі, прийшов до вірного висновку, що за його змістом не вбачається, що при здійсненні перевірки було виявлено наявність заборгованості ПП «ТЮФ» по заробітній платі перед ОСОБА_2 Більш того, лист містить відомості про надання ОСОБА_2 на підставі наказу №4 від 23 липня 2010 року щорічної відпустки з 26 липня 2010 року по 18 серпня 2010 року. Як зазначалось, за наказом №6 від 30 жовтня 2009 року, ОСОБА_2 надавалась щорічна відпустка з 02 листопада 2009 року по 10 листопада 2009 року. Тобто за період роботи в ПП «ТЮФ» позивачу ОСОБА_2 було надано 24 + 9 = 33 календарних днів основної щорічної відпустки, що спростовує доводи позивача ОСОБА_2 про ненадання йому щорічної відпустки протягом всього часу роботи в ПП «ТЮФ».

В день видання кадрового наказу про звільнення (18 серпня 2010 року) та наступного дня (19 серпня 2010 року) ОСОБА_2 не працював, копію наказу про звільнення не вимагав та не звертався до керівництва ПП «ТЮФ» з приводу внесення відповідних записів до трудової книжки.

Тобто, посилання позивача на лист ТДІзПП від 03 січня 2013 року при обґрунтуванні доводів про порушення відповідачем трудового законодавства, судом не були прийняті до уваги, оскільки ОСОБА_2 не оспорює законність видання кадрового наказу про звільнення чи сам факт звільнення з 03 серпня 2010 року, так само як і не оспорює позивач передбаченого при звільненні відрахування з заробітної плати за дні використаної відпустки.

А, оскільки, в ході розгляду справи, було встановлено, що позивач, як головний бухгалтер за сумісництвом в ПП «ТЮФ» повністю отримував всі суми по заробітній платі та грошові кошти за відпустками, суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 в задоволені його позовних вимог

Також суд, відмовляючи в задоволені вимог ОСОБА_2 стосовно компенсації за юридичне допомогу, які позивач сплатив за договором про надання послуг з фізичною особою ОСОБА_4, та визначеною вартістю часу роботи виконавця послуг в розмірі 630 грн. а всього в розмірі 8190 грн. обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5, з яким був укладений договір, має юридичну освіту, має посвідчення адвоката, також відсутні докази того, що сума, яку вимагає стягнути позивач за надану йому допомогу, взагалі ним була сплачена за договором про надання послуг з фізичною особою, відсутні докази того, що виконавець послуг сплатив податки на користь держави з вказаної суми.

Судова колегія погоджується з вказаними висновками суду, та не находить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд приймаючи рішення не дослідив факти та письмові докази по справі, а саме те, що за весь час роботи адміністрація підприємства не доплачувала йому заробітну плату, а також, те, що при його звільнені за власним бажанням з боку ПП «ТЮФ» не було здійснено виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що за весь час роботи на підприємстві ОСОБА_2 була нарахована та виплачена заробітна плата та суми відпускних за всі періоди, починаючи з червня 2009 року по липень 2010 року, крім того, як було встановлено, з позивачем при його звільнені з роботи, ПП «ТЮФ» здійснив повний розрахунок, на підставі чого заборгованість за невиплачену заробітню плату відсутня.

Також ОСОБА_2 не надав доказів того, що він виконував ще додаткову роботу, крім роботи головного бухгалтера підприємства, за яку адміністрація ПП «ТЮФ» зобовязана була йому сплачувати додаткові гроші.

Більш того, при розгляді справи у суді апеляційної інстанції також було встановлено, що саме в функціональні обовязки ОСОБА_2, який виконував обовязки головного бухгалтера, входило нарахування заробітної платні та нарахування грошових коштів під час відпустки.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в звязку з чим апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ ОСОБА_6