АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3163/16 Справа № 209/2741/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Лобарчук О. О. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Гайдук В.І., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 січня 2016 року

по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовомдо ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому просила: здійснити поділ спільного майна подружжя; виділити у її власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; поділити спільно нажите майно подружжям - автомобіль марки Мазда 323, 1987 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію 25000 грн. вартості частки спільного майна у розмірі 50% ринкової вартості автомобіля.

У обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що з відповідачем у справі перебувала у шлюбі, який було зареєстровано 30.08.1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського райвиконкому м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області та про що у Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 598. Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.04.2015 року шлюб між сторонами було розірвано.

У період шлюбу, саме 27.04.2000 року, за спільні кошти подружжя, ними було придбано, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, за реєстровим номером 1082, трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка була зареєстрована за ОСОБА_2. За вказаною адресою, позивач була зареєстрована з 03.10.2000 pоку.

Тому, з урахуванням вищевказаних підстав, позивач вважала, що дана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її - ОСОБА_3 та її колишнього чоловіка - ОСОБА_2.

Оскільки, на теперішній час сторони не домовились про порядок поділу набутого ними майна, як нерухомого так і рухомого, позивач звернулась для вирішення цього питання до суду.

У подальшому, 23.11.2015 року позивачем було надано заяву про збільшення позовних вимог, а саме, крім позовних вимог за первісним позовом, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати: у вигляді судового збору у сумі 1298 грн.60 коп., вартість послуг з надання правової допомоги в сумі 2000 грн.

Ухвалою суду від 24.09.2015 року судом прийнято та об»єднано в одне провадження з первісними зустрічні позовні вимоги відповідача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно.

У зустрічному позові, який було уточнено 26.01.2016 року, ОСОБА_2 просив визнати об'єкт нерухомого майна: житлову квартиру АДРЕСА_1, його, ОСОБА_2 особистою приватною власністю, на яку не розповсюджується режим спільної власності подружжя; визнати об'єкт рухомого майна- автомобіль марки MAZDA 323, 1987 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, колір білий, що зареєстрований на підставі свідоцтва про державну реєстрацію серії НОМЕР_4 від 18.02.2009 року його, ОСОБА_2 особистою приватною власністю, на яку не розповсюджується режим спільної власності подружжя та стягнути з відповідача на його користь судові витрати: судовий збір у сумі 1877,13 грн., вартість послуг адвоката в сумі 3000 грн.

У обґрунтування зустрічного позову зазначав, що заявлені у первісному позові вимоги не відповідають дійсності, оскільки, позивач за первісним позовом просила виділити їй 1/2 житлової квартири, яку він придбавав за спадкові кошти, а також сплатити їй компенсацію у розмірі 25000,00 грн. за автомобіль оцінивши його через вирізки газетних оголошень, що не є доказом фактичної вартості майна у судовому процесі. Крім того, протягом дії шлюбних відносин його колишня дружина на підставі свідоцтва про реєстрацію автомобіля серія НОМЕР_5 від 28.07.2001 року була одноособовою власницею автомобілю MAZDA 323, номер кузова НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1. Вказаний автомобіль він придбав у своєї дружини в особисту власність 17.02.2009 року, згідно Біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу посвідченого Українською товарною біржею за номером 865887, згідно правил проведення торгів на біржі. Згідно п. 10 вказаного договору передбачено, що розірвання або внесення до нього змін підлягає обов'язковій реєстрації на Українській товарній біржі, а процесуальним порядком діючого законодавства передбачено розірвання угод через судові спори але якщо позов заявлено в межах позовної давності. Таким чином, станом на цей час, угоди про розірвання цього договору посвідченого УТБ не було, до суду продавець (позивачка за первісним позовом) не зверталась, процесуальні строки закінчились, в наслідок чого Договір вважає чинним, що і підтверджує його особисте право власність на автомобіль та спростовує перебування його у спільному майні подружжя.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволені частково.

Здійснено поділ спільного майна подружжя шляхом виділення у власність ОСОБА_3 1/2 частину квартири № 21, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 70,7 кв. м., житловою площею 40,3 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; виделення ОСОБА_2 1/2 частину квартири № 21, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 70,7 кв. м., житловою площею 40,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Поділено спільно нажите майно подружжям - автомобіль марки Мазда 323, 1987 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію частини спільного майна у розмірі 13183 грн. 25 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, у вішкодування витрат на правову допомогу - 2000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 934 грн. 81 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності відмовлено .

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісної позовної заяви та задовольнити його зустрічний позов, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Так, судом було встановлено, що сторони з 30 серпня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено Свідоцтвом про одруження, виданого 30.08.1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського райвиконкому м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 598.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.04.2015 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно відповіді Обласного комунального підприємства "Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації " від 23.03.2015 року, згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2000 року, згідно даних інвентаризаційної справи ОКП "ДБТІ" - право власності на квартиру АДРЕСА_1, було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2000 року, який посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського нотаріального округу Татарець Т.К. та зареєстровано в реєстрі за № 1082 (а.с 10, 61).

Відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, прийнятого 10 січня 2002 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих відносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Встановлено, що спірна квартира була придбана до 1 січня 2004 року, тому, до спірних правовідносин, повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (далі КпШС УРСР).

Відповідно до ст. ст. 22, 23, 28 КпШС УРСР, ст. ст. 16, 17 Закону України "Про власність", ст.ст. 112, 118 ЦК Української РСР, що діяли на час придбання квартири, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.29 КпШС УРСР якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Колегія суддів, враховуючи викладене в межах заявлених позовних вимог ОСОБА_3 вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про можливість розподілити майно спільно придбане подружжям за період шлюбу, виділивши у власность ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частці за кожним із них на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Посилань апелянта про те, що спірну квартиру він придбав за гроші , які він отримав від рідної сестри за відмову від спадку, колегія суддів не може взяти до уваги з наступних підстав.

Як убачається з копії свідоцтва про смерть, виданого 05.06.1996 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, батько відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3.(а.с.19).

Судом першої інстанції було досліджено у судовому засіданні матеріали спадкової справи № 370/2002, яка була заведена після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.

Було встановлено, що 12.08.2002 року ОСОБА_8 звернулася до нотаріуса з заявою про видачу їй свідоцтва про проправо на спадщину після смерті її чоловіка ОСОБА_7 (а.с. 157-158).

У червні 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_9 подано заяву про відмову у прийнятті спадку після смерті їх батька - ОСОБА_7 на користь їх матері - ОСОБА_8(а.с.158).

Як убачається з копії свідоцтва про право на спадщину, виданого 12.08.2002 року, ОСОБА_8 отримала після смерті померлого чоловіка спадкове майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 та грошові внески (а.с.65).

Заповіт матір'ю відповідача за позовом ОСОБА_8 було складено 28.05.2002 року , відповідно до якого вона заповіла все майно дочці - ОСОБА_9 (а.с.64).

Таким чином, квартира згідно договору купівлі-продажу, була придбана у 2000 році, а усі дії щодо домовленостей відносно спадкового майна здійснювалось лише у 2002 році, що свідчить про нелогічність хронології подій на яких наполягав відповідач та їх непослідовність.

Відповідачем не надано, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційної доказів отримання ним грошових коштів за відмову від своєї частки спадкового майна після смерті батька на користь сестри, окрім власних пояснень, пояснень свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_10, свідчення яких суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, оскільки свідки між собою є родичами та є родичами відповідача ОСОБА_2

Крім того, у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 підтвердив, що договору даріння грошових коштів між ним та його сестрою не укладалось.

Таким чином, подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Колегія суддів вважає. Що посилання у апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України, яка міститься у справі № 6-2333цс15, в даному випадку є безпідставним, оскільки, у даній справі відсутні обставини та докази на їх підтвердження для визнання спірного майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка, відповідно до ст. 57 СК України.

Оскаржене рішення суду, ухвалено з урахуванням правових позицій Верховного Суду України, які зазначені в постановах ВСУ від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, яка є аналогічною з позицією у справі № 6-2333цс15, на яку посилається відповідач, і згідно яких критеріями, які дозволяють надати спірному майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Вбачається безспірним, а також визнається стороною відповідача, що спірна квартира придбана під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3, що підтверджується відповідними доказами, дослідженими судом першої інстанції і на підставі яких, суд обґрунтовано встановив дані обставини. Також, сторони не заперечували, що квартира була придбана з метою поліпшення житлових умов сім»ї ОСОБА_3. Крім того, у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив, що купувалась спірна квартира саме для сім»ї. Висновки суду, що ОСОБА_3 також працювала та мала самостійний дохід, який відносився до сімейного бюджету, тобто, своїми коштами приймала участь у придбанні спірної квартири не були обґрунтовано спростовані у суді апеляційної інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку встановленим обставинам у справі та обґрунтовано прийшов до висновку, що дії щодо домовленостей відносно спадкового майна здійснювались лише у 2002 році та відповідачем не надано доказів отримання ним грошових коштів за відмову від своєї частки спадкового майна після смерті батька на користь сестри, окрім власних пояснень, пояснень свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10, яким суд обґрунтовано дав критичну оцінку. Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо нелогічності у вартості спадкового майна та грошової компенсації, про яку наголошувалось ОСОБА_2 Крім того, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі доводи апеляційної скарги, що оскільки, спірне майно оформлено на нього, це і є свідченням про отриману компенсацію за відмову від частини спадку.

Зазначене спростовується наступним, так, згідно з чинним законодавством, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (ст..ст. 22,23,28 КпШС, ст..ст. 16,17 Закону України «Про власність», ст..ст.112,118 ЦК УРСР, ст..ст. 60,69 СК України, ч.2,3 ст. 325, ч.3 ст. 368 ЦК України).

Щодо поділу спільного майна подружжя - автомобіля, колегія суддів вважає, що в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції вірно застосував норми Сімейного Кодексу України, оскільки, спірне майно було придбано у 2009 році.

Як вже зазначалось вище, ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

У судовому засіданні встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, було придбано автомобіль МАЗДА 323, 1987 р.в., д.з. НОМЕР_1.

Як вбачається з договору купівлі-продажу транспортного засобу укладеного Українською товарною біржею, реєстраційний номер 865887 від 17.02.2009 року, ОСОБА_3 продала належний їй на праві власності автомобіль МАЗДА 323, 1987 р.в., д.з. НОМЕР_1 своєму чоловікові - ОСОБА_2 за 100 грн.( а.с.48).

У суді апеляційної інстанції сторони, кожний окремо, підтвердили, що первісно вказаний автомобіль купувався за кошти які були надані матір»ю позивача, та позичених від інших осіб. Транспортний засіб було зареєстровано за ОСОБА_3 Також, позивач підтвердила, що і на той час і на теперішній, вона не мала і не має водійських прав.

Крім того, у суді апеляційної інстанції сторони, кожний окремо, наполягали, що при укладанні біржової угоди купівлі-продажу транспортному засобу від 17.02.2009 року вартість майна була визначена формально, у розмірі 100 грн. Також, ОСОБА_2 підтвердив, що вказаною угодою відбулось формальне переоформлення на нього транспортного засобу, без передачі грошових коштів. Крім того, зазначив, що вказаний автомобіль знаходився у сім»ї та використовувався саме на потреби сім»ї.

Згідно відповіді начальника центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міст Дніпродзержинська, Вільногірська, Верхньодніпровського, Царичанського, Петриківського та Криничанського районів підпорядкованого УДАЇ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 06.03.2015 року № 23, згідно облікової комп"ютерної бази Дніпродзержинського ЦНП станом на 04.03.2015 року автомобіль МАЗДА 323, 1987 р.в., д.з. НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 18.02.2009 року зареєстровано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкає: АДРЕСА_1( а.с.11).

Відповідно до ч.1 ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонено законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об"єктом права спільної сумісної власності.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу транспортного засобу, що ОСОБА_3 продавала спірний автомобіль, як особисте майно (що не оспорено відповідачем), а відповідач придбавав його також, як особисте майно, оскільки, зазначене твердження є не необґрунтованим, та спростовується здобутими доказами, власними поясненнями сторін, відсутністю домовленості між сторонами, та відсутністю посилання на придбання в особисту власність відповідачем автомобіля в договорі купівлі-продажу транспортного засобу.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що автомобіль МАЗДА 323 1987 р.в., д.з. НОМЕР_1, придбаний сторонами у період шлюбу та є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 63 СК Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Як убачається з матеріалів справи, спірний автомобіль був придбаний на ім`я відповідача під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_3 Тобто, установивши, що спірний автомобіль придбано за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. А тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявность правових підстав для виділення у власність сторонам по 1/2 частині автомобіля , кожному.

Що стосується висновків суду першої інстанції щодо визначення розміру суми компенсації.

Оскільки, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, а спірне майно є неподільною річчю, тому, позивач вірно звернулась з вимогами про стягнення вартості ? частини майна, що є спільною власністю подружжя. Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо розміру суми компенсації, який розраховано згідно наданого звіту №0054/07 від 23.07.2015 року по визначенню ринкової вартості колесного транспортному засобу МАЗДА 323 1987 р.в., д.з. НОМЕР_1, яка складає 26 366,51 грн.

Оскільки, судом першої інстанції ухвалено обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом - ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.І.Гайдук

В.А.Ремез