Справа № 520/3768/16-ц
Провадження № 2/520/2785/16
Рішення

іменем України

16 вересня 2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Прохорова П.А.

при секретарі Цвігун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому посилаючись на укладені між ним та відповідачами договори позики та поруки, а також на невиконання відповідачами їх обовязків, що випливають з наведених правочинів, просив суд стягнути з них заборгованість у солідарному порядку, за договором позики від 27.03.2013 року в розмірі 790369,94 дол. США, що еквівалентно до 19861996,59 грн., та за договором позики від 11.04.2013 року в розмірі 788253,42 дол. США, що еквівалентно до 19808808,44 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлений позов та пояснила, що заявлена до стягнення сума заборгованості включає у себе передбачені ст. 625 ЦК України 3% річних та передбачені ст. 1048 ЦК України відсотки, в розмірі ставки НБУ.

Представник відповідача ОСОБА_3 звернувся до суду з запереченнями щодо наявності у його довірителя будь-яких зобовязань перед позивачем, та просив суд відмовити позивачу у задоволенні предявлених до поручителя вимог у звязку з припиненням поруки.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не зявився , жодних заяв, пояснень чи заперечень не надав. Про час та місце розгляду справи ОСОБА_2 повідомлявся належним чином.

У судовому засіданні на питання суду представник позивача та представник відповідача ОСОБА_3 повідомили суду, що про вказану поруку ОСОБА_3 ОСОБА_2 обізнаний та це не є намаганням змінити підсудність цивільної справи. Крім того наведені представники вказали, що за наявними у них відомостями, жодних досудових вимог з приводу погашення зазначеної у позові заборгованості боржникам не висилалось.

Зважаючи на наведені обставини провадження, та на те, що неявка ОСОБА_2 є систематичною, суд ухвалив розглянути справу за його відсутності.

Так, засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Судом встановлено, що 27 березня 2013 року відповідач ОСОБА_2, на підставі договору позики, отримав від ОСОБА_4 позику в розмірі 500000,00 доларів США. За умовами договору відповідач зобов'язався повернути позичені грошові кошти в строк до 01.08.2013р. З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за договором позики від 27.03.2013 р., позивачем було укладено договір поруки з відповідачем ОСОБА_3 За умовами договору поруки відповідач ОСОБА_3 виступив солідарнмим поручителем за зобов'язанням ОСОБА_2

Крім того, 11 квітня 2013 року відповідач ОСОБА_2, на підставі договору позики, отримав у позику від позивача ще 500000,00 доларів США. За умовами такого договору позики відповідач зобов'язався повернути позивачу позичені грошові кошти в строк до 15.08.2013р. З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за договором позики від 11.04.2013 р., позивачем було укладено договір поруки з відповідачем ОСОБА_3 За умовами договору поруки відповідач ОСОБА_3 виступив поручителем ОСОБА_2 та зобов'язався нести з ним солідарну відповідальність перед кредитором, ОСОБА_1.

Вказані договори позики від 27.03.2013 р. та 11.04.2013 р. було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_5, та зареєстровано в реєстрі за №1437 та, відповідно, №1795.

Вказані договори поруки від 27.03.2013 р. та 11.04.2013 р. були укладені у простій письмовій формі.

Копії вказаних договорів долучені до матеріалів справи.

За наданими позивачем поясненнями, що не спростовані відповідачами, за договорами позики від 27.03.2013 р. та 11.04.2013 р. відповідачі належним чином свої зобов'язання не виконали, та не повернули кошти.

Відповідно до ч.1 ст. 202 та ст. 205 ЦК України, Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року по справі № 6-37цс15.

За таких обставин, відповідно до наданого позивачем розрахунку, що не заперечувався та не був спростований відповідачами сума боргу по Договору позики № б/н від 27.03.2013 року складає:790 369, 94доларів США,(що еквівалентно 19 861 996,59 гривень по курсу НБУ -25,13 грн. за 1 дол. США на 30.05.2016 року) з яких:

-500 000,00доларів США, (що еквівалентно 12 565 000,00 гривень по курсу НБУ -25,13 грн. за Ідол. США станом на 30.05.2016 року) - сума основного боргу,

-42 452,05 дол. США (що еквівалентно 1 066 820,01 гривень за курсом НБУ -25,13 грн. за 1 дол. США станом на 30.05.2016 року) - 3 % річних від простроченої суми за період прострочення з 02.08.2013 року по 30.05.2016 року,

-247 917,81 дол. США (що еквівалентно 6 230 174,56 гривень по курсу НБУ 25,13 грн. за 1 дол. США станом на 30.05.2016 р.) - проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного Банку України (за період з 27.03.2013 року по 30.05.2016 року).

Сума боргу по Договору позики № б/н від 11.04.2013 року складає: 788 253,42 дол. США, (що еквівалентно 19 808 808,44 гривень по курсу НБУ - 25,13 грн. за 1 дол. США на 30.05.2016 року) з яких:

-500 000,00доларів США, (що еквівалентно 12 565 000,00 гривень по курсу НБУ -25,13 грн. за 1 дол. США станом наЗО.05.2016 року) - сума основного боргу,

-41 876,71 дол. США (що еквівалентно 1 052 361,72 гривень по курсу НБУ -25,13 грн. за 1 дол. США станом наЗО.05.2016 року) - 3 % річних від простроченої суми за період прострочення з 16.08.2013 року по 30.05.2016 року,

-246 376,71 дол. США (що еквівалентно 6 191 446,72 гривень по курсу НБУ 25,13 грн. за 1 дол. США станом на 30.05.2016 р.) - проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного Банку України (за період з 11.04.2013 року по 30.05.2016 року).

Таким чином суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 зазначеної заборгованості. Разом з тим в частині вимог позову про стягнення вказаної заборгованості з ОСОБА_3 у солідарному, з ОСОБА_2, порядку, на підставі вищевказаних договорів поруки, суд вважає за необхідне відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до наданих у судовому засіданні усних заперечень представником відповідача ОСОБА_3, останній заперечував проти стягнення з його довірителя коштів з тих підстав, що порука ОСОБА_3 за зобовязаннями ОСОБА_2 перед позивачем на підставі договорів поруки від 27.03.2013 р. та 11.04.2013 р., вже припинилась, у звязку з тим, що строк забезпеченого зобовязання минув більше ніш за шість місяців до предявлення позивачем позову.

Проаналізувавши надані суду докази та відомості, суд зазначає, що за своєю правовою природою порука є зобов'язанням, у зв'язку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобов'язання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачено спеціальні підстави припинення поруки. Так, порука припиняється:

1) з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності;

2) якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем;

3) у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника;

4) після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, то порука припиняється, коли кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду.

Відповідно змісту договорів поруки строк дії такого договору сторонами не визначено, а отже, відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України, строк дії забезпечувального зобовязання відповідає строку дії основного зобовязання.

Згідно п.4 Договору позики грошових коштів, від 27.03.2013 року строк повернення позики встановлено до 01.08.2013 року.

Згідно п.4 Договору позики грошових коштів, від 11.04.2013 року строк повернення позики встановлено до 15.08.2013 року.

При цьому щодо посилань позивача на те, що статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, суд зазначає, що у контексті положень ч.4 ст. 559 ЦК України Верховний Суд України неодноразово висловлював свою позицію з цього питання (постанови від: 21 травня 2012 р. у справах: N 6-48цс11, N 6-68цс11; 23 травня 2012 р. у справі N 6-33цс12; 18 липня 2012 р. у справі N 6-78цс12).

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі сплином якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати.

Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК).

Тому, тлумачення договору поруки таким чином, що припинення поруки можливе лише після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки (події, з якою пов'язується таке припинення), а так само не зазначення у договорі поруки такого строку із посиланням на строк дії договору позики, не дає підстав не застосовувати ч. 4 ст. 559 ЦК.

Таким чином, зважаючи на наведені вище граничні строки виконання основних зобовязань, вбачається, що порука ОСОБА_3 за договором позики від 27.03.2013 року припинилась 01.02.2014 року, а за договором від 11.04.2013 року, відповідно 15.02.2014 року.

Натомість позовну заяву було подано до суду 04.04.2016 року, тобто жодних правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості з ОСОБА_3, не вбачається.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених таким позивачем судових витрат пропорційно до задоволеної чатсини вимог.

Таким чином вбачається, що оскільки позивач пред'являв свої вимоги до обох відповідачів, та сплатив при цьому судовий збір у розмірі 6890,00 грн., про що свідчать матеріали справи, та за наслідком вирішення справи суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню лише в частині вимог до одного відповідача, ОСОБА_2, тобто суд задовольним лише половину вимог позивача, а в іншій половині (щодо вимог до ОСОБА_3В.) - відмовив, вбачається, що з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню компенсація судових витрат в загальному розмірі - 3445,00 грн., (відповідно до розрахунку 6890,00/2), а у іншій частині понесені позивачем судові витрати компенсації не пілягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208-209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 202, 205, 251, 252, 526, 559, 599, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27.03.2013 року в розмірі 790369,94 дол. США, що еквівалентно до 19861996,59 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 11.04.2013 року в розмірі 788253,42 дол. США, що еквівалентно до 19808808,44 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію понесених ним судових витрат 3445,00 грн.

У задоволенні інших вимог позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя П. А. Прохоров