Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №317/1969/15
Провадження №22ц/778/1432/16 Головуючий у 1 інстанції: Мінгазов Р.В.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Каракуші К.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Стрелець Л.Г.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання правочину недійсним, застосування наслідків його недійсності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом до ПАТ «УкрСиббанк». В обґрунтування позову зазначав, що 03 листопада 2006 року між ним та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 та додаткові угоди до нього від 02 вересня 2010 року, проте цей договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, а також законам України «Про захист прав споживачів» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у зв'язку з чим є недійсним, оскільки при підписанні договору було порушено законні права позичальника, як споживача фінансових послуг, банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів позичальника в оману стосовно валюти кредиту, порядку його надання, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартості кредиту. Крім того, зазначав, що договір містить несправедливі умови, порушує принцип рівності сторін, не містить усіх істотних умов, оскільки не узгоджено мету і ціну кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту, відсоткову ставку, порядок повернення кредитних коштів і сплати процентів за їх користування, розмір витрат на страхування та розмір витрат на валютно-обмінні операції, обов'язків банку; прихована інформація щодо методики визначення валютного курсу. В порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правових актів Національного банку України, під час укладання цього договору відповідачем не було надано інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, методику визначення курсу іноземної валюти та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом і відсотками за користування ним.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту від 03 листопада 2006 року № 0, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та додаткові угоди до нього від 02 вересня 2010 року, застосувати наслідки недійсності правочину та зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» у триденний строк з моменту набрання рішення законної сили повернути позивачу всі грошові кошти отримані від нього на виконання вказаного кредитного договору та додаткової угоди, зарахувавши їх на відкритий в цьому банку поточний рахунок на ім'я позивача. Крім того, просив стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» проценти за користування чужими грошовими коштами в подвійному розмірі від розміру, що звичайно сплачується цим банком за вкладом за період з 03.11.2006 року по 10.06.2015 року, стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на користь позивача 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Зобов'язати позивача у триденний строк з моменту надходження на його банківські рахунки грошових коштів в повному обсязі від ПАТ «УкрСиббанк», повернути відповідачу грошові кошти в розмірі 152 117,18 грн., отримані за кредитним договором № 0 від 03.11.2006 року.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення позивача його представника та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд виходив з відсутності законних підстав для визнання кредитного договору від 03 листопада 2006 року № 0та додаткових угод до нього недійсними та похідних вимог про застосування наслідків недійсності правочину, стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам закону.

Колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.2 ст. 16, ч.1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 03 листопада 2006 року між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та ОСОБА_3 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 37 500 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 152 117,18 грн, строком до 02 листопада 2017 року, зі сплатою за користування кредитом 8,49 % річних (а.с. 13-17). У додатку №1 до вказаного кредитного договору сторони погодили графік погашення кредиту (а.с.18-19).

У забезпечення виконання ОСОБА_3 умов Кредитного договору в той же день АКІБ "УкрСиббанк" уклав з ПП "Сандао" та з ПП "Вєдрусси" окремі договіри поруки за № 0/П-1 та за № 0/П-2 відповідно (а.с. 182-183).

02 вересня 2010 року ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 03.11.2006 року щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації та визначили новий графік погашення кредиту (а.с.20-21).

Колегія суддів погоджується з мотивованими висновками суду першої інстанції про те, що зі змісту підписаного позивачем кредитного договору та додаткової угоди до нього вбачається, що позивач був поінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо.

У пункті п.9.13 оспорюваного договору зазаначено, що на момент його укладання позичальник вважав, що його умови є справедливими по відношенню до нього й перед його укладанням позивач отримав від банку інформаційний лист, як це передбачено ст. 11 Законом України "Про захист прав споживачів".

Зазначене відповідає положенням ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції чинній на час укладення договору.

До того ж, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, якими передбачено надання споживачу відповідної інформації у письмовому вигляді перед укладенням договору, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808 та набрали чинності 4 червня 2007 року, тобто після укладення кредитного договору.

Посилання позивача на несправедливі та дискримінаційні умови договору, не узгоджуються з вимогами ст. 18 Закону "Про захист прав споживачів" та спростовуються умовами спірного договору, якими визначені предмет договору, умови повернення кредиту, обов'язки як банку, так і позичальника.

Знаючи, що діючим законодавством не передбачений стабільний курс швейцарських франків до національної валюти - гривні, позивач добровільно погодився на такі умови кредитування, свідомо і за свого вільного волевиявлення уклав договір, який виконував протягом тривалого періоду з листопада 2006 року по квітень 2015 року.

Тому посилання позивача на введення його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, з посиланням на ненадання повної інформації про умови кредитування, ризики тощо, виходячи з положень ст. 230 ЦК України є безпідставними, оскільки спростовуються умовами спірного договору.

Судом першої інстанції надано вичерпне правове обґрунтування відхилення доводів позивача про визнання оспорюваного кредитного договору недійсним та проаналізовані посилання позивача про те, що він був введений банком в оману з використанням нечесної підприємницької практики.

Не спростовують правильності вирішення справи твердження апеляційної скарги про те, що суд невмотивовано відхилив вимоги позивача щодо оспорювання умови п.4.8 кредитного договору про страхування предмета застави в страховій компанії, яка рекомендована банком та збільшення строку страхування на 90 днів. За приписами ст. 581 ЦК України передбачений дозвіл застрахувати предмет застави за згодою сторін, а з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 надав згоду на вказані зобов'язання, підписавши кредитний договір. До того ж, з урахуванням положень ст. ст. 3 та 15 ЦПК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, колегія суддів вважає, що умови договору щодо страхування предмета застави не може бути безумовною підставою для визнання зазначеного пункту договору недійсним в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки позивачем не доведено, в чому саме полягає порушення його законних прав та інтересів цими положеннями договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний кредитний договір є неукладеним не заслуговують на увагу, оскільки позивач визнає отримання грошових коштів за цим договором та його виконання до квітня 2015 року.

Посилання позивача про те, що банк не мав законних підстав для здійснення кредитування в іноземній валюті за відсутності індивідуальної ліцензії необґрунтовані, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач, маючи генеральну банківську ліценцію № 75 та письмовий дозвіл № 75-2 від 24 грудня 2001 року з додатком № 75-2 від 19 листопада 2002 року, видані йому Національним Банком України, мав право здійснення валютних операцій, зокрема й на укладення кредитного договору в іноземній валюті, без отримання індивідуальної ліцензії (а.с. 90-93).

За змістом п.2 ст. 5 Декрету та п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене постановою Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 року та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за № 730/5921 (а також за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування валютних операцій) єдиною правою підставою для здійснення кредитування банками в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліценції на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

Доводи скарги щодо неналежності доказу у вигляді меморіального ордеру № від 03.11.2006року на підтвердження отримання кредиту є неприйнятими, оскільки суд першої інстанції правомірно прийняв вказаний меморіальний ордер про перерахування позичкових коштів у сумі 37500 швейцарських франків на рахунок позичальника на підтвердження отримання позивачем кредиту, оскільки вказана операція врегульована паспортом про кредитування фізичних осіб в швейцарських франках, яке є Положенням № 1 до Наказу відповідача № 1081 від 22 грудня 2005 року (а.с.125-126). Позивачем визнається, що грошові кошти на виконання оспорюваного кредитного договору він отримав у гривневому еквіваленті у розмірі, що відповідає курсу НБУ на день укладення договору та визначеного у п.1.1 кредитного договору. Отримання позивачем кредиту у конвертованій валюті не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

За таких обставин, відмова суду першої інстанції у задоволенні похідних вимог щодо застування реституції, відшкодування матеріальної та моральної шкоди є правомірною.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: