Справа № 303/3113/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

21 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Кондора Р.Ю., Куштана Б.П.,

за участі секретаря Терпай С.М.,

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 липня 2016 року справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,-

у с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути з останньої на свою користь 9 400,00 грн. відшкодування витрат на навчання та 551,20 грн. судового збору.

В обґрунтування вимог зазначав, що 29 жовтня 2015 року між ним та відповідачем був укладений договір, відповідно до умов якого, позивач вчинив комплекс заходів, спрямованих на підвищення кваліфікації відповідача, а відповідач повинна була відпрацювати не менше ніж 12 місяців з моменту підписання наказу про прийняття на роботу.

03 березня 2016 року відповідач була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_3 на посаду офіціанта з окладом згідно штатного розпису.

Оскільки 10 травня 2016 року відповідач написала заяву про звільнення її з посади за власним бажанням, не відпрацювавши 12 місяців, то відповідно до умов договору повинна відшкодувати позивачу вартість навчання.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27 липня 2016 року (а.с. 44-46) у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі (а.с. 49-50) позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2015 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір про підвищення кваліфікації та додаткову угоду № 5 до нього (а.с. 4-5).

Предметом договору є врегулювання цивільно-правових відносин між сторонами відносно порядку та умов оплати позивачем послуг третіх осіб щодо підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо) відповідача.

Укладаючи цей договір щодо порядку та умов оплати позивачем навчання відповідача, сторони виходили з того, що відповідач має намір оформити трудові відносини з позивачем не менше ніж на 12 місяців з моменту підписання наказу про прийняття на роботу відповідача, але в будь-якому випадку не менше ніж на 15 місяців з моменту завершення навчання, передбаченого цим договором.

Згідно п.2.6.4. договору у випадку дострокового розірвання відповідачем трудових відносин з позивачем із власної ініціативи, остання зобовязалася відшкодувати позивачу повний розмір здійснених ним витрат на навчання.

Відповідно до додаткової угоди період навчання визначено з 29 жовтня 2015 року по 05 грудня 2015 року; вартість навчання 9 400,00 грн.

Наказом від 03 березня 2016 року № 7, підписаним директором ОСОБА_5 (а.с. 6), ОСОБА_4 було прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_3 на посаду офіціанта з 03 березня 2015 року.

Наказом від 10 травня 2016 року № 11 ОСОБА_4 було звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП (а.с. 8).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3, посилався на п.2.6.4. договору, відповідно до якого, у випадку дострокового розірвання відповідачем трудових відносин з позивачем з власної ініціативи, відповідач зобовязується відшкодувати позивачу повний розмір здійснених позивачем витрат на навчання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження факту виконання зобовязань за договором, позивач посилається на показання свідків, допитаних у судовому засіданні, які не є належними та допустимими доказами, що підтверджують факт належного виконання позивачем зобовязань за договором, оскільки, відповідно до п.12 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за змістом абзацу другого ч.1 ст.218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. При цьому випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо в ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 ЦК України.

Також суд першої інстанції взяв до уваги показання свідка ОСОБА_6 стосовно того, що по закінченні навчання всім учасникам був виданий сертифікат. Проте, як встановлено судом та не спростовано сторонами, відповідач не отримувала жодного документу, який би підтверджував факт надання послуг, передбачених договором, в тому числі і сертифікату.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мета будь-якого професійного навчання підвищувати якість професійного складу працівників підприємства, організації чи установи (далі підприємство), формувати в них високий професіоналізм, майстерність, сучасне економічне мислення, вміння працювати в нових економічних умовах і забезпечувати на цій основі високу продуктивну працю й ефективну зайнятість.

Відповідно до п.2.5 договору ОСОБА_4 зобовязалася пройти процес підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку, тощо) згідно з програмою та умовами, що будуть визначені між позивачем та третьою особою, що здійснює підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку тощо).

Надані позивачем до суду першої інстанції договір та додаткова угода до нього, а також надані апеляційному суду договори, укладені між позивачем та третіми особами та акти наданих послуг згідно цих договорів, також не містять програми чи умов навчання.

Крім того, відсутні будь-які докази, які підтверджують проходження відповідачем навчання, результатів такого навчання чи засвоєння нових професійних навичок.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, стосовно того, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновки ВСУ, викладені у постанові від 08 квітня 2014 року у справі № 911/27/25/13-ц, оскільки у зазначеній справі суттєвою обставиною, встановленою договором, була наявність акту приймання-передачі наданих послуг, а у відносинах між позивачем та відповідачем у справі такого акту договором не передбачено.

Проте, посилання суду першої інстанції на постанову ВСУ у справі № 911/27/25/13-ц не призвело до неправильного вирішення справи. А відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Інших доводів, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9