Провадження № 2/520/5688/16
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Єгоровій Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим приміщенням
Позивач ОСОБА_1 24.11.2016 року звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, в якому позивач просить суд визнати, що у наслідок втрати право користування на 1/3 частини пятикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 та члени його сімї, а також інші особи, допущені ОСОБА_2 до проживання, втратили право проживання у цієї квартирі; виселити ОСОБА_2 разом з членами його сімї, а також іншими особами, допущеними ОСОБА_2 до проживання з квартири за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; зняти ОСОБА_2 разом з членам його сімї, а також іншими особами, допущеними ОСОБА_2 до проживання з реєстрації місця проживання у квартирі №1 в будинку №13, корп. 1 по пр. Академіка Глушка, в місті Одесі.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 певної суми грошей, було прийнято рішення про звернення стягнення на 1/3 частини п'ятикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2. Згідно протоколу №151261 проведення електронних торгів від 27.03.2016 року, реєстраційний номер лота 131208, торги з продажу 1/3 частини п'ятикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1, відбулись, єдиний переможець торгів ОСОБА_1 24.06.2016 року був складений акт державного виконавця про реалізацію нерухомого майна боржника з публічних електронних торгів. 12.10.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, яким посвідчено, що ОСОБА_1 належить право власності на 1/3 частини п'ятикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1, що раніше належала ОСОБА_2 20.10.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про виникнення у ОСОБА_1 права власності на 1/3 частини п'ятикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_3. Таким чином позивач посилається на те, що 20.10.2016 року, тобто з моменту здійснення державної реєстрації її права власності на 1/3 частини пятикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_4, ОСОБА_2 втратив право власності на таке майно. Враховуючи, що право користування квартирою залежить від наявності права власності, та приймаючи до уваги, що 20.10.2016 року вона набула право власності на 1/3 частини п'ятикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_5, а ОСОБА_2 втратив це право, то відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, і 20.10.2016 року вона має право використовувати зазначене помешкання для власного проживання, проживання та проживання членів її сім'ї, а ОСОБА_2Б, втратив таке право. У звязку з чим, позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.
Позивач або її представник у судове засідання не зявились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, представник позивача надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності, у разі неявки відповідача у судове засідання провести розгляд справи в заочному порядку.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не надав.
Відповідно до ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Частиною 3 ст. 76 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею.
Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.15) ОСОБА_2 зареєстрований з 12.11.1999 року за адресою: АДРЕСА_6, та саме за цією адресою направлялись судові повістки на імя ОСОБА_2.
Суд також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Враховуюче вищевикладене, а також, що відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований з 12.11.1999 року за адресою: АДРЕСА_6.
ОСОБА_2 належала на праві власності 1/3 частка квартири №1, в будинку №13, корп. 1 по пр. Академіка Глушка в місті Одесі на підставі договору-купівлі-продажу, 08 липня 1999 року (АВА №986150), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №3004, реєстрація права власності в КП «ОМБТІ та РОН», 22 липня 1999 року, номер витягу 12603561.
В провадженні Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1927/09 виданого Київським районним судом міста Одеси 20.11.2009 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 627018 гривень 65 копійок.
В рамках вказаного виконавчого провадження, державним виконавцем були здійсненні дії з реалізації належного ОСОБА_2 нерухомого майна, а саме 1/3 частки квартири №1, в будинку №13, корп. 1 по пр. Академіка Глушка в місті Одесі.
Згідно протоколу №151261 проведення електронних торгів від 27.03.2016 року, реєстраційний номер лота 131208, торги з продажу 1/3 частини п'ятикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1, відбулись, єдиний переможець торгів позивач - ОСОБА_1.
24.06.2016 року на підтвердження вищевказаних проведених дій державним виконавцем був складений акт держаного виконавця про реалізацію нерухомого майна боржника з публічних електронних торгів.
12.10.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, яким посвідчено, що ОСОБА_1 належить право власності на 1/3 частини п'ятикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1, що раніше належала ОСОБА_2, вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №959.
20.10.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про виникнення у ОСОБА_1 права власності на 1/3 частини п'ятикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_3, дата та час державної реєстрації: 20.10.2016 року 10:21:43, номер запису про право власності: 17076972.
З урахуванням викладеного, судом встановлено, що ОСОБА_2 втратив право власності, а позивач ОСОБА_1 набула право власності на 1/3 частку квартири №1, в будинку №13, корп. 1 по пр. Академіка Глушка в місті Одесі.
Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім власником вищевказаної квартири.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням.
Таким чином, в судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 втратив право користування квартирою №1, в будинку №13, корп. 1 по пр. Академіка Глушка в місті Одесі, у зв'язку із припиненням права власності, факт його реєстрації носить формальний характер, та порушує права нового власника ОСОБА_1.
При цьому, суд не вбачає підстав для зняття ОСОБА_2 з реєстрації.
Згідно п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
За таких обставин, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням саме по собі є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України збереження такого права користування житлом передбачено лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України та ст.311 ЦК України, оскільки право на житло (користування ним та усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.
Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 втратив право власності на квартиру №1, в будинку №13, корп. 1 по пр. Академіка Глушка в місті Одесі, внаслідок звернення стягнення на неї під час виконання рішення суду щодо стягнення з нього грошових коштів, за таких обставин суд приходить до висновку, що у зв'язку з відсутністю договірних відносин з новим власником житлового приміщення та припиненням права власності відповідача на нього, ОСОБА_2 підлягає виселенню з нього.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.
Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 фактично обмежена у вільному користуванні нерухомим майном суд вважає, що її права та інтереси потрібні бути захищені.
Суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем не надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що на площі належної позивачеві квартири мешкають та користуються нею також члени сімї ОСОБА_2, а також інші особи допущені ОСОБА_2 до проживання, у звязку з чим в цій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягає.
Підсумовуючи викладене позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
При викладених обставинах та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 213, 215, 226-228 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів шляхом звернення із заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня оголошення ухвали про залишення заяви без задоволення.
Головуючий Калініченко Л. В.