Справа № 739/138/16-ц
Номер провадження 2/739/61/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді - Наполова М.І.,

секретаря - Неживець К.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Свій позов ОСОБА_1 мотивує тим, що на підставі договору купівлі продажу від 15 січня 1991 року йому належить квартира АДРЕСА_1. У вищевказаному житлі зареєстрована, але фактично не проживає з 2003 року, його колишня дружина - ОСОБА_2. В добровільному порядку відповідач не бажає знятись з реєстрації. Ніяких домовленостей між позивачем та відповідачем щодо користування належним позивачу будинком не має.

В с у д о в о м у з а с і д а н н і :

позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. При цьому не заперечував, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано під час перебування його, ОСОБА_1, у шлюбі з ОСОБА_2. Також не заперечував і пояснень відповідача в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала посилаючись на те, що 23.10.1980 року сторонами у справі був укладений шлюб (на підтвердження пояснень в цій частині надала суду копію свідоцтва від 23.10.1980 року, серії НОМЕР_1, про укладення шлюбу). 25.08.1999 року шлюб був розірваний. Під час перебування у шлюбі, а саме 15.01.1991 року, за спільні кошти було придбано 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази по справі у їх сукупності суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав:

в обґрунтування підставності звернення до суду позивач посилається на ст.405 ч.2 ЦК України, положеннями якої передбач ається, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

По справі судом встановлено, що 23.10.1980 року між сторонами укладено шлюб, який розірвано 25.08.1999 року. 15.01.1991 року, під час перебування у шлюбі, сторони придбали 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (на час судового розгляду - квартира АДРЕСА_1).

Згідно припису ч. 1 ст. 22 КпШС (нормами саме цього Закону врегульовувалися виниклі між сторонами спірні правовідносини) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже, за встановлених судом фактичних обставин - квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін. Відповідно до положеньч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А згідно з вимогами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника, та місцезнаходження майна, само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, а майно яке було набуте в період шлюбу являється спільною сумісною власністю подружжя, незалежно від того за ким зареєстроване право власності на вказане майно.

За таких фактичних обставин посилання позивача на ст.405 ЦК України є безпідставним, судом не встановлено порушення прав свобод та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту - що свідчить про відсутність правових підстав для ухвалення судового рішення про задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 22 КпШС (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 317, 321 ЦК України, Пунктом 19 ПП ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин - ВІДМОВИТИ.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: М.І. Наполов