Ухвала іменем україни 03 лютого 2016 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Дем'яносова М.В., суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К., Писаної Т.О., Ступак О.В., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Кредитної спілки «Буковина», треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Зеленська Марина Вікторівна, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Чернівецької області на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 вересня 2015 року, в с т а н о в и л а: У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Кредитної спілки «Буковина» (далі - КС «Буковина»), треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Зеленська М.В., про визнання недійсним договору іпотеки. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 12 серпня 2008 року між нею та КС «Буковина» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Зеленською М.В. та зареєстрований у реєстрі за № 4295. Вказувала, що відповідно до вказаного договору будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та земельна ділянка по АДРЕСА_1, які належать їй на праві власності, були передані у іпотеку КС «Буковина» для забезпечення виконання умов договору кредитної лінії № 001/2005, який укладено між ОСОБА_4 та КС «Буковина» 12 серпня 2008 року на суму 120 тис. грн. Про існування вказаного іпотечного договору вона дізналася 21 червня 2011 року під час ухвалення рішення Першотравневим районним судом м. Чернівці про стягнення з неї боргу як майнового поручителя. Стверджувала, що вона є неписьменною, тому не могла прочитати умови договору; під час його укладення зі змістом договору її не було ознайомлено й не роз'яснено наслідки невиконання договору кредитної лінії, укладеного між КС «Буковина» і ОСОБА_4; у неї не було жодного наміру та волі передавати своє майно в іпотеку і вона не уповноважувала на підписання договору іпотеки від свого імені ОСОБА_6; договір порушує її права та законні інтереси і спрямований на позбавлення її права власності. У процесі розгляду справи в суді першої інстанції позивач та її представник доповнили підстави для визнання договору іпотеки недійсним, посилаючись також на те, що ОСОБА_3, укладаючи спірний правочин, вважала, що фактично укладає з ОСОБА_4 договір довічного утримання. Справа судами розглядалась неодноразово. Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 10 липня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір від 12 серпня 2008 року, укладений між КС «Буковина» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міськогонотаріального округу Зеленською М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4295. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 17 вересня 2015 року рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 10 липня 2015 року скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі прокурор просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав. Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Судами встановлено, що 12 серпня 2008 року між КС «Буковина» та ОСОБА_4 було укладено договір кредитної лінії № 001/2005, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 120 тис. грн зі строком повернення коштів до 12 серпня 2018 року. У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за цим договором 12 серпня 2008 року між КС «Буковина» та ОСОБА_3, від імені якої та за її дорученням діяла ОСОБА_7, було укладено договір іпотеки, предметом якого є належне ОСОБА_3 майно: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями АДРЕСА_1, що знаходиться по АДРЕСА_1, та земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, надана для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку. Договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Зеленською М.В. З пункту 8.9 іпотечного договору вбачається, що нотаріус зачитав його зміст вголос, роз'яснив ОСОБА_3 зміст та правові наслідки вчинення іпотечного договору. Про вчинення таких дій повідомила в суді першої інстанції приватний нотаріус Зеленська М.В. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року № 283/8882, передбачено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, є сліпою, нотаріус, крім того, прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо сліпа особа письменна, вона сама підписує документ. Глуха, німа або глухоніма фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, сама прочитує документ і підписує його. Якщо така особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписати документ, то при вчиненні нотаріальної дії обов'язково повинна бути присутня особа (сурдоперекладач), яка може порозумітися з глухою, німою або глухонімою особою і підтвердити своїм підписом, що зміст правочину, заяви чи іншого документа відповідає волі учасника нотаріальної дії. Підпис особи (сурдоперекладача) проставляється після тексту правочину. Від зазначеної особи вимагається документ, що підтверджує його кваліфікацію. Відповідно до п. 1 Порядку ведення та заповнення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 2003 року № 87/5, відповідно до вимог ст. 52 Закону України «Про нотаріат» усі нотаріальні дії, учинені нотаріусами, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Пунктом 15.1 вказаного Порядку (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) передбачено, що усі особи та/чи їх представники, які записані в графі 3 (у тому числі перекладачі), особи, що підписувалися на документі на прохання громадян, які у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не могли підписуватися власноручно, підписуються у графі 7 реєстру із зазначенням прізвища. Аналіз вказаних правил, закріплений Порядком ведення та заповнення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, дає підстави зробити висновок про те, що при укладенні нотаріально засвідчених правочинів необхідно проставляти підпис в реєстрі нотаріальних дій із зазначенням прізвища. Судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 самостійно не могла розписатися із зазначенням свого повного прізвища та проставлення ініціалів. Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однієї зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з п. 7.1 договору іпотеки вбачається, що він відображає повне розуміння сторонами предмета цього договору та інших питань, зазначених у ньому. Також, що зміст та правові наслідки вчинення договору доведено до ОСОБА_3 Текст цього договору нотаріусом Зеленською М.В. прочитано іпотекодавцю вголос. Крім того, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 брала участь у розгляді справи в суді першої інстанції, спілкувалась з судом та іншими учасниками процесу без сторонньої допомоги. ОСОБА_3 в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що укладаючи оспорюваний договір, вона вважала, що укладає з ОСОБА_4 договір довічного утримання. Разом з тим судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що ОСОБА_4 не є стороною договору іпотеки. Також встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово укладала з КС «Буковина» договори іпотеки. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. За таких обставин, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що вона уклала спірний договір іпотеки під впливом помилки, дійшов обґрунтованого висновку, що волевиявлення ОСОБА_3 під час укладення договору іпотеки від 12 серпня 2008 року було вільним і відповідало її внутрішній волі. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи апеляційним судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскарженого судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню. Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу першого заступника прокурора Чернівецької області відхилити. Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 вересня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.В. Дем'яносов Судді: В.М. Коротун І.К. Парінова Т.О. Писана О.В. Ступак