АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 766/5/16-ц Головуючий в І інстанції Котьо І.В.
Номер провадження 22ц - 791/1909/2016 Доповідач: Бугрик В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Бугрика В.В.,

Суддів: Воронцової Л.П.,

Ігнатенко П.Я.,

секретаря Мирненко А.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 травня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання частини правочину недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на ту обставину, що 28 грудня 2011 року нею та ПАТ «Платинум Банк», як позикодавцем, були укладені договори споживчих кредитів № 111/4536 FNV 7 та № 112/4536 FNV 7. 19 червня 2013 року ПАТ «Платинум банк», як «клієнт», та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», як «фактор», уклали спірний договір факторингу № 20130619-к, за яким ПАТ «Платинум Банк», відступив на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до неї за вказаними договорами споживчих кредитів. Вважає даний договір факторингу недійсним, оскільки за договорами факторингу не можуть переуступатися права вимоги до фізичних осіб. У зв'язку з цим просить суд визнати недійсним Договір факторингу № 20130619-к в частині, відступлення права вимоги за укладеними 28 грудня 2011 року договорами кредитів № 111/4536 FNV 7 та № 112/4536 FNV 7.

Рішенням суду позов задоволено. Визнано недійсним Договір факторингу № 20130619-к укладений 19 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум банк», як «клієнтом», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», як «фактором», в частині, якою відступлені права вимоги до ОСОБА_2 за укладеними 28 грудня 2011 року ОСОБА_2, як позичальником, та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», як позикодавцем, договорами кредитів № 111/4536 FNV 7 та № 112/4536 FNV 7.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким в задоволені позову відмовити посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не з'ясовано всіх обставин справи. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Цивільним кодексом України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» станом на день укладення оскаржуваного договору факторингу, не встановлено жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

Вислухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Встановлено, що 28 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Платинум Банк», як позикодавцем, були укладені договори споживчих кредитів № 111/4536 FNV 7 та № 112/4536 FNV 7.

19 червня 2013 року ПАТ «Платинум банк», як «клієнт», та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», як «фактор», уклали спірний договір факторингу № 20130619-к, за яким ПАТ «Платинум Банк», відступив на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги до ОСОБА_2 за договорами споживчих кредитів № 111/4536 FNV 7 та № 112/4536 FNV 7.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції мотивував тим, що згідно підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями ( боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи.

Проте колегія суддів з такими висновками суду не може погодитися.

Так, статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Разом з тим, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 5 статті 5 Закону України Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року N» 2664-111 (з урахуванням відповідних змін на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон України №2664-111) встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги пов'язаного з цим веденням обліку грошових вимог, наданням поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явленням до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Статтею 1077 Цивільного кодексу України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Частиною 1 статті 1079 Цивільного кодексу України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Згідно пункту 1 Розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг»(далі -Розпорядження №231) до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам. Особа яка, вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, що не відповідає вимогам закону. Недійсними оспорювані правочини можуть вважаться лише за умови доведеності фактів, що свідчать про порочність даного правочину.

Таким чином, з наведених норм випливає, що ознаками договору факторингу є сукупність вищезазначених операцій з фінансовими активами. Як вбачається з договорів про відступлення права вимоги позивачу, заборгованість виникла по кредитному договору, укладеному банком з фізичною особою. Разом з тим, виходячи з системного аналізу наведених вище норм законодавства, положення чинного законодавства не встановлюють обмежень щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання. Крім того, згідно з підпунктом «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг 1988 року, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання.

Колегія суддів вважає, що ні зазначеною нормою, ні іншими статтями Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Застосування Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, яка регулює договори факторингу і відступлення права грошової вимоги, то згідно частини 1 статті 2 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28.05.88 р. що набула чинності для України 01.07.2007 р., ця Конвенція застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником які знаходяться на території різних держав. Тобто сфера застосування Конвенції, як вбачається з її назви, спрямована на сприяння міжнародному Факторингу та підтримання справедливої рівноваги інтересів між різними сторонами, які беруть участь у факторингових операціях та які розташовуються на території різних держав.

За даних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у відповідності з п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 травня 2016 року по даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання частини правочину недійсним, відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Бугрик

Судді: Л.П. Воронцова

П.Я. Ігнатенко

З оригіналом згідно:

Копія рішення оформлене 17 жовтня 2016 року

Рішення набрало законної сили 17 жовтня 2016 року

Суддя В.В. Бугрик

Секретар судового засідання А.О. Мирненко