Справа № 128/3590/15-ц Провадження № 22-ц/772/1101/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Зайцева А.Ю., Луценка В.В.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участі апелянтки, відповідачки ОСОБА_2, її представника, адвоката ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, його представника, адвоката ОСОБА_5, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача служби у справах дітей Вінницької районної дер-жавної адміністрації ( органу опіки та піклування ) ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляцій-ного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_2

про визначення місця проживання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького ра-йонного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

17 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернувся у Вінницький районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 за участі третьої особи, яка не за-являє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача служби у справах дітей Вінницької районної державної адміністрації про визначення мі-сця проживання дитини ( а. с. 2-4 ). Позов мотивований тим, що у сторін по справі від спільного проживання у шлюбі, який розірваний рішенням Вінниць-кого районного суду Вінницької області від 08 вересня 2014 року, 22 червня 2009 року народився син ОСОБА_7. Після розірвання шлюбу за погодження батьків дитина залишилася проживати з позивачем в його будинку, періодично по кіль-ка днів на тиждень хлопчик проживав з матірю. Однак, остання не має постій-ного місця проживання, помешкання винаймає; переважним місцем проживан-ня сина було житло батька. 24 серпня 2015 року відповідачка забрала сина і зникла, позивачу невідоме місце перебування, проживання дитини. Він не зго-ден з тим, щоб син проживав з матірю, оскільки вона не є громадянкою ОСОБА_8, влітку 2015 року забрала та вивезла дитину у невідомому напрямку, не за-безпечена житлом, постійною роботою. ОСОБА_4 просив суд визначити мі-сце проживання сина ОСОБА_7 з ним в с. Лука-Мелешківська, Вінницького району Вінницької області, по вул. Верхня Нагірна, № 66-А.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволений. Визначено місце проживання дити-ни ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_4 за адресою: Вінницька об-ласть, Вінницький район, с. Лука-Мелешківська, вул. Верхня Нагірна, буд. № 66-А. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 487,20 гривень ( а. с. 115-120 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач-ка ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Апелянтка вважає оскаржуване рішення ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обста-винам справи, неповного зясування обставин, що мають значення для справи ( а. с. 124-125 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення на апеляційну скаргу сторін у справі, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, проа-налізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність і об-ґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивіль-ного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони поси-лаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне зясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обстави-нам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам, воно є законним, обєктивним і справедливим, таким, що відповідає найвищим інтересам дитини.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 щодо визначення місця проживання ма-лолітнього сина ОСОБА_7 з ним, суд першої інстанції виходив з того, що відпові-дачка, будучи зареєстрованою за місцем проживання позивача в будинку, прид-баному в період шлюбу сторін у справі, на даний час не має постійного місця проживання, житло винаймає, тому подальше місце проживання дитини має бу-ти визначене за адресою проживання батька: це відповідатиме інтересам дити-ни.

Оскаржуючи судове рішення від 16 лютого 2016 року, відповідачка у скарзі зазначила, що при вирішенні спору суд взяв до уваги ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обовязків, вік дитини, стан її здоровя та інші об-ставини, які мають істотне значення, зокрема те, що позивач створив належні умови для виховання, навчання, всебічного розвитку сина, не перешкоджає спілкуванню дитини з матірю. Разом з тим суд врахував відсутність у матері хлопчика постійного місця проживання, створення відповідачкою влітку 2015 року ситуації, яка свідчила про ймовірну загрозу вивезення дитини за межі України без згоди батька. Апелянтка підкреслює, що оскаржуваним рішенням суд позбавив її права на проживання з дитиною для материнського виховання і догляду у раніше погоджені обома батьками дні, безпідставно прийшов до ви-сновку про нестворення нею належних умов для проживання і виховання дити-ни, не врахував прихильність сина до неї. ОСОБА_2 вважає, що ухваленим рі-шенням суд фактично розлучив матір і дитину.

З доводами апелянтки погодитися не можна, вони не відповідають мотивам оскаржуваного судового рішення, перекручують викладені фактичні обставини справи і трактують за своїм розумінням норми права, що регулюють виниклі та існуючі між сторонами правовідносини.

Безпідставними є посилання відповідачки стосовно розлучення її з сином. Суд прийняв до уваги, що колишнє подружжя обоє зареєстровані у придбаному під час шлюбу будинку № 66-А по вул. Верхній Нагірній в с. Лука Мелешківсь-ка, Вінницького району Вінницької області. ОСОБА_2 залишила будинок і з дитиною добровільно переселилася в наймане житло, зараз мешкає у квартирі своєї подруги без офіційного оформлення найму цього тимчасового житла. Су-дом не встановлено фактів чинення позивачем перешкод у користуванні нею будинком за місцем реєстрації. Тобто, визначивши місце проживання дитини з батьком у належному сімї будинку, суд тим самим не розлучив дитину з матірю, яка теж має реальну можливість при бажанні проживати у цьому ж помешканні.

Суд дійсно встановив, що між батьками ОСОБА_7 склалися і мають місце врегу-льовані стабільні відносини з приводу перебування сина періодично то в бать-ка, то з матірю, приблизно рівну кількість днів тижня. У 2016 році хлопчик почне відвідувати 1-й клас і саме в його інтересах мати постійне місце про-живання, яким є будинок його батьків.

Суд першої інстанції, вирішуючи дану справу, керувався Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, за принципом 6 якої дитина може бути роз-лучена з матірю лише у винятковій ситуації; Конвенцією про права дитини що-до рівності прав матері і батька відносно дитини; нормами статті 161 СК Укра-їни, згідно яких у разі окремого проживання батьків дитини та наявності спору між ними щодо місця проживання дитини, такий спір може вирішуватися орга-ном опіки та піклування або судом.

Суд встановив, а також це не заперечується обома сторонами у справі, що обоє батьків виконують свої обовязки щодо сина належним чином. Однознач-но стверджувати, що хлопчик прихильний до когось з них більше, ніж до іншо-го з батьків, не можна. В даному випадку не йдеться про кращі матеріально-по-бутові умови одного з батьків, оскільки обоє вони володіють одним й тим же будинком, однак відповідачка користується тимчасовим неофіційно найманим житловим приміщенням, що не гарантує стабільність, звикання дитини до умов життя, особливо в період такого важливого й психологічно напруженого пе-ріоду, який незабаром ( з вересня 2016 року ) почнеться у першокласника - сина сторін у справі.

Отже, знайшла безспірне споростування та позиція апелянтки, що судом, нібито, порушений принцип 6 Декларації прав дитини, оскільки за рівних умов проживання дитини перевага надається матері. У даному випадку ні про які рів-ні умови проживання ОСОБА_9 не йдеться.

При вирішенні заявленого ОСОБА_4 позову про визначння місця про-живання малолітнього сина Івана судом першої інстанції вірно застосовані нор-ми матеріального права, не порушено норми процесуального права. Ухвалене судове рішення спрямоване на захист, насамперед, інтересів дитини з врахуван-ням необхідності створення для нього належних матеріально-побутових умов проживання і виховання.

Мотиви судового рішення, що оскаржується ОСОБА_2, грунтуються, крім іншого, на висновку від 04 листопада 2015 року № 01-25/2370 комісії з питань захисту прав дитини Вінницької районної державної адміністрації, де зазначе-но, що з врахуванням наданих документів, акту обстеження житлово-побутових умов проживання позивача в будинку № 66-А по вул. Верхній Нагірній в с. Лу-ка-Мелешківська, Вінницького району Вінницької області, дитина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, має проживати за вказаною адресою, де йому створені належні умови для виховання, навчання, всебічного розвитку. При цьому також враховано, що жодних перешкод у спілкуванні дитини з матірю позивач не чи-нить, їх не існує.

Ухвалюючи 16 лютого 2016 року рішення про задоволення позову, суд пер-шої інстанції виходив з фактичних обставин справи, оцінки їх у відповідності з діючими нормами матеріального права. Судом першої інстанції відповідно до положень статті 212 ЦПК України повно зясовані обставини справи, дана об-єктивна оцінка показанням всіх допитаних у справі свідків; рішення суду на-лежним чином вмотивоване, тому підстав для його скасування на задоволення вимог апеляційної скарги судова колегія апеляційного суду не знаходить.

Статтею 303 ЦПК України встановлені межі розгляду справи апеляційним судом, який перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстан-ції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої ін-станції.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої ін-станції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошен-ня, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціа-лізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

З оригіналом вірно: