Справа № 369/2322/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/4501/16 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 46 15.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

15 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Приходька К.П., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради те державного акту на земельну ділянку , -

встановила:

У березні 2016 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

24 грудня 2008 року Хотівською сільською радою було прийнято рішення №106/6, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_5 земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарства в с.Хотів по вул.Феофанівська.

На підставі цього рішення 11 травня 2011 року ОСОБА_5 було видано відповідний державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 площею 0,1184 га .

У вересні 2012 року позивач ОСОБА_3 придбав земельну ділянку площею 0,1292га по АДРЕСА_1.

Власниками суміжних земельних ділянок з земельною ділянкою позивача ОСОБА_3 є треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_4

Позивачі зазначають, що ОСОБА_5 відведено у власність вищезазначену земельну ділянку за відсутності до неї проїзду.

Ця обставина порушує права позивачів, оскільки змушує ОСОБА_5 ставити питання про встановлення сервітуту через земельні ділянки позивачів.

З огляду на зазначене, позивачі просили визнати недійсним та скасувати рішення Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №106/3 від 24 грудня 2008 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1184га в АДРЕСА_2 ОСОБА_5, визнати недійсним та скасувати відповідний державний акт на право власності серії НОМЕР_1 від 11.05.2011 року, виданий ОСОБА_5

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційний скарг вказано, що суд залишив поза увагою факт надання ОСОБА_5 земельної ділянки для ведення будівництва без будь-якого під»їзду до неї, що спричиняє порушення їхніх прав у вигляді можливості встановлення сервітуту через їхні земельні ділянки для під»їзду до земельної ділянки ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду, що переглядається, відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що у вересні 2012 року позивач ОСОБА_3 придбав земельну ділянку площею 0,1292га по АДРЕСА_1 у ОСОБА_7

Позивач ОСОБА_4 з 2005 року є власником житлового будинку АДРЕСА_3.

Відповідачу ОСОБА_5 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1184га по АДРЕСА_2, кадастровим номер НОМЕР_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 11 травня 2011 року. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Зазначена земельна ділянка відведена у власність відповідачу ОСОБА_5 рішенням Хотівської сільської ради №106/6 від 24 грудня 2008 року .

Ці обставини підтверджені матеріали справи і сторонами не оспорюються.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 24 грудня 2008 року, коли рішенням Хотівської сільської радою №106/6 було затверджено проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_5, станом на дату видачі державного акту ОСОБА_5 у 2011 році, позивачі не було власниками або законними користувачами земельних ділянок, суміжними із земельної ділянкою ОСОБА_5, тому їх права як землекористувачів не могли бути порушені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Відповідно до положень ст. ст. 125,126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з вимогами ч.1 ст.21 , 393 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як вбачається з копії державного акту на право власності серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_5 11 травня 2011 року на спірну земельну ділянку ( а.с.10-11), станом на день видачі державного акту земельна ділянка відповідача з трьох сторін межувала з землями загального користування Хотівської сільської ради (від А до Б; від Б до В; від Г до Д та від Е до Є). Земельна ділянка ОСОБА_5 площею 0,1184га, кадастровий НОМЕР_2 не має спільної межі із земельною ділянкою позивача ОСОБА_3 площею 0,1292га, кадастровим НОМЕР_3 та не межує з будинковолодінням позивача ОСОБА_4 по АДРЕСА_3

Матеріали справи не містять даних, що на час надання вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_5 позивачі ОСОБА_8 та ОСОБА_4 були власниками земельних ділянок, про захист права власності яких подано даний позов.

ОСОБА_5 відведено у власність земельну ділянку площею 0,1184га по АДРЕСА_2 рішенням Хотівської сільської ради від 24 грудня 2008 року, в той час як ОСОБА_3 придбав земельну ділянку площею 0,1292га по АДРЕСА_1 значно пізніше, а саме 04 вересня 2012 року.

30 червня 2016 року, лише після ухваленням судом першої інстанції рішення у даній справі, рішенням Хотівської сільради Києво-Святошинького району Київської області ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку у розмірі 0,0950 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_3 ( а.с.169-170).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст.15 ЦПК України судовому захисту в цивільному судочинстві підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що позивачі не довели порушення своїх прав як землевласники або землекористувачі станом на час надання у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_5 є вірними, отже, підстави для задоволення позову відсутні.

Доводи апеляційних скарг про те, що доказом порушення їхніх прав як землевласників є факт звернення ОСОБА_9 з позовом до суду про встановлення сервітуту з метою користування ОСОБА_5 земельним ділянками позивачів та третьої особи ОСОБА_2, колегія суддів вважає безпідставними. При цьому колегія суддів виходить з того, що право користування чужою земельної ділянкою передбачено главою 32 ЦК України, тобто є законною можливістю користування чужим майно і саме по собі не свідчить про порушення прав позивачів як землевласників.

З урахуванням наведених матеріалів справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність переконливих доказів порушення прав землекористувачів, отже, рішення суд про відмову у задоволенні позову є законним та обґрунтованим.

Доводи апелянтів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апелянти не змогли спростувати висновки суду, нових доказів доведеності позову або апеляційних скарг не встановлено, а тому вони не підлягають задоволенню.

За таких обставин судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, доказам дана належна правова оцінка, а постановлене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд обґрунтовано виходив з вказаних положень закону та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем в порядку статті 60 ЦПК України не надано доказів порушення свого речового права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді