АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/8052/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів: - Борисової О.В.

- Соколової В.В.

при секретарі: - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року про залишення без розгляду заяви ОСОБА_5, заінтересовані особи Державна реєстраційна служба України, Київська міська рада про встановлення факту набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року заяву ОСОБА_5, заінтересовані особи Державна реєстраційна служба України, Київська міська рада про встановлення факту набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю залишено без розгляду.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року скасувати та постановити нову ухвалу, зобов'язати Шевченківський районний суд м. Києва прийняти заяву та відкрити провадження у справі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом не було враховано зміст листа Верховного Суду України від 01 липня 2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», в якому зазначено, що у випадку відсутності спору про майно заява про набуття права власності подається в порядку окремого провадження. Так як попередній власник майна, про визнання права власності на яке ним подано заяву, є невідомим, а уповноважений на управління майном територіальної громади орган Київська міська рада також повідомила про відсутність інформації щодо попередніх власників будівлі, будь-який спір щодо прав на дане майно відсутній. Судом першої інстанції не було прийнято до уваги положення Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і Конституції України про недопущення обмеження в користуванні майном та власністю. Також зазначив, що викладені в листі Верховного Суду України від 01 липня 2013 року рекомендації повинні враховуватися судом при розгляді подібних ситуацій у справах про набуття права власності.

В судовому засіданні ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представники заінтересованих осіб Державної реєстраційної служби України та Київської міської ради в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних долях є власниками квартири за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Дарницькою дистанцією колії 15 липня 2008 року згідно з розпорядженням (наказом) від 15 липня 2008 року № 40.

04 жовтня 1973 року батьку заявника ОСОБА_9, на підставі розпорядження начальника та профспілки Дарницької дистанції колії від 20.09.1973 року № 128, було видано ордер № 18 на право зайняття жилої площі - квартири за адресою АДРЕСА_1.

Згідно листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 16.06.2015 року № 062-12/08-6660, нежитлове приміщення у будинку за адресою АДРЕСА_1, не належить до об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Відповідно до листа відокремленого підрозділу Дарницької дистанції колії Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» від 02.07.2015р. № пч-2/10-778 нежитлове приміщення - сарай, яке знаходиться на земельній ділянці за адресою у АДРЕСА_1, не належить до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західної залізниці» (Дарницька дистанція колії), відомості про рік забудови нежитлового приміщення відсутні.

З відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 30.12.2015р. № 17064 (И-2015), яка надійшла на запит суду, встановлено, що згідно з даними Бюро за адресою АДРЕСА_1, проведена реєстрація права власності на квартири за фізичними особами. По нежитловому фонду за вказаною адресою реєстрація права власності не проводилась.

Звертаючись до суду з заявою в порядку окремого провадження, ОСОБА_5 посилався на те, що попередній власник сараю за адресою АДРЕСА_1, є невідомим, в той час як він та його родина з 1973 року відкрито користується даним майно, що за змістом 344 ЦК України є підставою для встановлення факту набуття права ОСОБА_8 права власності на зазначений сарай за набувальною давністю.

Залишаючи заяву ОСОБА_5 без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що з аналізу змісту ст. 15, 16 ЦК України вбачається, що у випадку, коли особа вважає, що вона набула з тих чи інших підстав право власності на нерухоме майно, належним способом захисту права власності є саме визнання за нею цього права, а не встановлення факту набуття права власності, а тому захист прав ОСОБА_5 повинен відбуватися в позовному провадженні. За таких обставин, з поданої заяви вбачається спір про право, що за правилами ст. 235 ЦПК України є підставою для залишення її без розгляду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. При цьому, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Враховуючи, що заявником ОСОБА_5 як підстава для набуття права власності зазначається набувальна давність, тобто, останній вважає та доводить, що він добросовісно заволодів чужим майном та тривалий час відкрито, безперервно володів ним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту права власності у випадку, коли особа вважає, що вона набула з тих чи інших підстав право власності на нерухоме майно, є саме визнання за нею права власності, а не встановлення факту набуття права власності.

Згідно змісту п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» розгляд в порядку окремого провадження справи про встановлення факту можливий, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч. 4 ст. 256 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Так як судом було встановлено, що належним способом захисту прав ОСОБА_5 є подання позову про визнання права власності за набувальною давністю, а наявність спору про право між сторонами є характерною рисою позовного провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з заяви ОСОБА_5 вбачається спір про право, та правильно залишив її без розгляду на підставі ч. 4 ст. 256 ЦПК України

Доводи апеляційної скарги про те, що право на звернення з заявою про встановлення факту набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в порядку окремого провадження прямо передбачено в роз»ясненнях Верховного Суду України, викладених в листі від 01 липня 2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту даного листа, не суперечить положенням чинного законодавства розгляд в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту добросовісного, відкритого і безперервного володіння майном протягом строку набувальної давності.

Разом з тим, ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про встановлення факту набуття права власності за набувальною давністю, що за своєю правовою природою є відмінним від встановлення факту володіння майном протягом строку набувальної давності.

Крім того, за змістом ст. 360-7 ЦПК України, обов'язковими до врахування при вирішенні судами спорів є висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України, а не узагальнений матеріал за результатами вивчення практики судів нижчих інстанцій, що викладений в листі, на який посилається заявник.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановленою з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: