Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 15 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 13 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, у якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 17 жовтня 2009 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 01 березня 2013 року. Від шлюбу мають сина, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оскільки згадана вище квартира набута за спільні кошти подружжя, позивачка просила позов задовольнити.

У березні 2016 року ОСОБА_4 подав зустрічну позовну заяву, у якій просив визнати вказану вище квартиру його особистою приватною власністю, оскільки вона була придбана за особисті грошові кошти.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 15 березня 2016 року первинний позов ОСОБА_3 задоволено. Поділено спільне майно подружжя, виділено у власність ОСОБА_3 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, виділено у власність ОСОБА_4 Ѕ частини квартири № 25, корпус 1 у будинку АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 12 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині виділення у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частини квартири змінено, визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири № 25, корпус 1 у будинку АДРЕСА_1. В іншій частині судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити у повному обсязі та залишити без задоволення первинний позов ОСОБА_3

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28 вересня 2011 року ОСОБА_4 є власником квартири № 25, корпус 1 у будинку АДРЕСА_1.

На час набуття права власності на зазначене нерухоме майно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно з п.7 договору купівлі-продажу дружина покупця ОСОБА_7 надала згоду на укладення цього договору.

Задовольняючи первинний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і їх частки у цьому майні є рівними.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із його безпідставності.

Апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції в частині виділення у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частини квартири, визнав за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини спірної квартири, зазначивши, що право власності на іншу Ѕ частини квартири належить ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 28 вересня 2011 року і повторне визнання такого права законом не передбачено.

У решті апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна з таких підстав.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Із метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2009 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 01 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано й вказаним рішенням суду встановлено про припинення шлюбних відносин із січня 2012 року.

19 квітня 2007 року ОСОБА_4 придбав будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеним із ОСОБА_8 (а. с. 30).

Згідно із договором купівлі-продажу від 23 вересня 2011 року ОСОБА_4 продав вказаний вище будинок та земельну ділянку ОСОБА_9 за ціною 382 560 грн (а. с. 33).

28 вересня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеним із ОСОБА_10, ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 66 510 грн (а. с. 35).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_4 зазначав, що спірна квартира буда придбана ним під час шлюбу із ОСОБА_3, проте за його особисті грошові кошти, виручені від продажу належного йому особисто будинку.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, послався на те, що ОСОБА_4 не довів, що спірна квартира придбана за його особисті кошти.

Проте суди жодним чином не мотивували підстави відхилення доводів ОСОБА_4 про те, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти, отримані від продажу належного йому з 2007 року на праві приватної власності будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2

Так, за договором купівлі продажу від 23 вересня 2011 року вказаний вище будинок та земельна ділянка продані за ціною 382 560 грн, а спірна квартира придбана на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2011 року за 66 510 грн.

Крім того, суди не надали ніякої оцінки тій обставині, що квартира № 25, корпус 1 за вказаною вище адресою придбана через п'ять днів після продажу ОСОБА_4 особистого майна.

У п. 23, п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова Пленуму) судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання; не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Апеляційний суд, відхиляючи доводи ОСОБА_4 і погодившись із висновком суду першої інстанції про недоведеність ним тієї обставини, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, на зазначене уваги не звернув, на порушення вимог п. 23, п. 24 Постанови Пленуму не вказав інше джерело придбання спірної квартири та джерело доходів ОСОБА_3

Крім того, на порушення норм ч. 1 ст. 61 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи не надав ніякої оцінки тому факту, що в своїх поясненнях у судовому засіданні та запереченнях на зустрічний позов ОСОБА_3 визнала, що квартира № 25, корпус в будинку АДРЕСА_1 була придбана в вересні 2011 року за грошові кошти, отримані від продажу ОСОБА_4 земельної ділянки та житлового будинку по АДРЕСА_2 і що цей правочин вчинений в інтересах сім'ї.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 13 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик