Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"22" червня 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Харитонової Г. Л., при секретарі Алексіоглу Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності, -

В С Т А Н О В И В:

23.02.2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності, зазначивши, що станом на 1958 р. на підставі договору купівлі-продажу вона та ОСОБА_3 були співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1. Згідно акту прийому дому в експлуатацію від 11.07.1962 року за нею було закріплено 40 кв. м. загальною площею , 26 кв. м. жилої площі, а за ОСОБА_3 32 кв. м. загальної площі, 22.69 кв. м. жилої площі вже добудованого домоволодіння. Введення в експлуатацію домоволодіння стало підставою для реєстрації договору купівлі-продажу. З моменту реєстрації вони стали співвласниками спільної сумісної власності, де частки з урахуванням квадратних метрів були не рівними. Після смерті ОСОБА_3 в 1978 року в ході оформлення спадщини дружиною ОСОБА_2, з метою визначення розміру спадкової маси за заявою останньої співробітниками Ждановського БТІ був здійснений розрахунок часток за фактичним користуванням спірного об'єкту з урахуванням нових побудов та змін, що виникли після реєстрації права власності в 1963 році на спірне домоволодіння. Після проведеного розрахунку часток та з урахуванням фактичного користування домоволодінням АДРЕСА_1 були встановлені частки для кожного зі співвласників, де її частка складала 23/50, частка померлого ОСОБА_3 27/50. Згідно з наявними документами , вище вказані частки були затверджені рішенням виконкому Іллічівської райради депутатів трудящих №19 від 11.10.1978 року без її повідомлення та участі. Крім того, цим же рішенням було затверджено акт прийому жилого будинку по АДРЕСА_1 в експлуатацію та оформлення документів на право власності на померлого ОСОБА_3, що надалі стало підставою для видачі свідоцтва про право приватної власності на побудову НОМЕР_2 від 27.11.1978 року на ім'я ОСОБА_3 та НОМЕР_1 від 27.11.1978 року на її ім'я, проте нею особово або через представника воно не отримувалось . В подальшому по причині оформлення спадщини після смерті другого співвласника ОСОБА_2 замість раніше виданого свідоцтва про право власності НОМЕР_2 Третьою Маріупольською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право спадкування за законом від 25.12.1987 року р-р 6593. Вона свідоцтво про право приватної власності на побудову НОМЕР_1 від 27.11.1978 року на 23/50 частки домоволодіння АДРЕСА_1, що оформлене на її ім'я не отримувала, про його існування дізналась тільки у 2002 році під час судового слухання між нею та відповідачем, пов'язаних з розподілом земельної ділянки, що розташоване за тією ж адресою. Після вивчення в суді документів в рамках розгляду цивільної справи № 2-312 від 2002 року встановлено, що співробітниками Ждановського БТІ свідоцтво про право власності на її частку було видане разом зі свідоцтвом на частку померлого ОСОБА_3, що вказує на його отримання та утримання до наступного часу останній, оскільки за її ініціативою проводився розрахунок часток та оформлення правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння у 1978 році. Труднощі в отриманні дублікату цього документу пов'язані з тим, що Ждановський міський відділ комунального господарства, що видавав документ в 1978 році по зрозумілим причинам в наступний час не існує, його повноваження в частині видачі повторного документу ніким не делеговані. Також зазначила, що після всіх судових слухань між співмешканцями та відмовою повернути їй свідоцтво 24.03.2004 року на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 17.12.2003 року за № 538 їй був виданий державний акт на право власності за земельну ділянку. Рішенням колегії Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 23.07.2003 року № 201 в склад її домоволодіння були включені побудовані нею сіни (а4), веранда (а5), сарай (Ж), а до складу жилої площі була включена кімната (2-3). Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 02.06.2004 року за нею було визнано право власності на гараж (літера Д, що розташований за тією ж адресою. Просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме 23/50 частки домоволодіння АДРЕСА_1 Донецької області.

Позивачка та її представник до судового засідання не з'явились, представник позивачки, що діє на підставі договору про надання послуг правової допомоги надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заяву підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити.

Відповідачка до судового засідання не з'явилась про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає, за можливе відповідно до ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, дослідивши матеріали по справі вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено,що за договором купівлі-продажу серії АВР № 246648 від 28 січня 1958 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 купили домоволодіння , що розташоване у АДРЕСА_1, що складається з одного житлового будинку, цеглинного, чотирьох кімнат та сараю, зведеної будівництвом на 43 % . 23 травня 1963 року Ждановським бюро технічної інвентаризації було видано реєстраційне посвідчення , де зазначено,що домоволодіння АДРЕСА_1 , як ціле зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу. 27 листопада 1978 року на підставі рішення виконкому Іллічівської райради депутатів трудящих № 19 від 11 жовтня 1978 року замість договору купівлі-продажу від 28.01.1958 року на ім'я ОСОБА_1 Жданівським міським відділом комунального господарства було видано свідоцтво НОМЕР_1 від 27 листопада 1978 р. про право особистої власності на 23/50 частки домоволодіння , що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке, як стверджує позивачка, вона не отримувала. Рішенням колегії Іллічівської районної адміністрації від 23.07.2003 року № 201 ОСОБА_1 дозволено включити в загальний склад домоволодіння будівлі: сіней-а4, веранду-а5, сарай-Ж та у склад житлової площі кімнату 2-3 по АДРЕСА_1, за виключенням гаражу - Д. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02.06.2004 року за ОСОБА_1 визнано право власності на гараж-Д по АДРЕСА_1. З приводу сумісного користування домоволодінням та земельною ділянкою тривалий час між сторонами відбувалися судові спори, при цьому відповідачка ОСОБА_2 наполягала на її праві власності на 27/50 частини спірного домоволодіння , відповідно визнавала за позивачкою її право на 23/50 його частки . В наступний час позивачка позбавлена можливості отримати дублікат свідоцтва про право власності, оскільки Жданівським міським відділом комунального господарства , який видавав документ у 1978 році вже не існує та його повноваження в частині видачі дублікатів відповідних документів не делеговані тому звернулась до суду з відповідним позовом.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна при¬єдналася 17.07.97 року відповід¬но до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифіка¬цію Конвенції про захист прав людини і основополож¬них свобод 1950 року, Пер¬шого протоколу та прото¬колів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено прин¬цип непорушності права при¬ватної власності, який озна-чає право особи на безпереш¬кодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користу¬ватися і розпоряджатися на¬лежним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.. ст...316, 317, 319, 321 ЦК України ).

Гарантуючи захист пра¬ва власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких пору¬шень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права влас¬ності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності осо¬би може бути, зокрема, житло - житловий буди¬нок, садиба, квартира (ст.. ст.379, 382 ЦК України).

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Такі ж засади закріплені у п. п. 37 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 , де зазначено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється .

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Згідно п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року( надалі - Інструкція від 31.01.1966 р.) , яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачено обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ.

Судом встановлено,що право власності ОСОБА_1 на 23 /50 часток у спірному домоволодінні , у відповідності до вимог зазначеної Інструкції від 31.01.1966 р. , було зареєстроване БТІ м. Маріуполя , про що свідчить реєстраційне посвідчення . 11 жовтня 1978 року рішенням виконкому Іллічівської районної ради були затверджені ідеальні долі по спірному домоволодінню та частка ОСОБА_1 у спірному домоволодіння була зареєстрована у розмірі 23/50 .

Відповідно до п 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-1У «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

За таких обставин , суд вважає , що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню .

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 214, 215, 223, 224 ЦПК України, ст.ст. 316,317, 356, 392 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме на 23/50 частки домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідач має право подати заяву про перегляд заочного рішення до Іллічівського районного суду м. Маріуполя, протягом 10 днів з дня отримання заочного рішення.

На заочне рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Г. Л. Харитонова