У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Максимчук З.М.,

суддів - Рожина Ю.М., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в місті Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до садово-городнього товариства масиву "Кам»яногірський", ОСОБА_1 про визнання недійсними рішень товариства, оформлених протоколами, щодо переоформлення земельної ділянки, визнання права користування земельною ділянкою,

У С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано рішення зборів засідання правління ради садоводів садового товариства масиву «Кам»яногірський», оформлене протоколом №1 від 13.04.1996 року щодо переоформлення земельної ділянки ОСОБА_2 № 601 на ОСОБА_3.

Визнано недійсним та скасовано рішення засідання ради садово-городницького товариства масиву «Кам»яногірський», оформлене протоколом №2 від 13.04.2013 року щодо переоформлення земельної ділянки № 601 за ОСОБА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право користування земельною ділянкою № 601 садово-городницького товариства масиву «Кам»яногірський» та право членства у цьому товаристві.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене із порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про поновлення строку позовної давності на звернення позивача до суду з позовом.

_______________________________________________________________________________

Справа № 564/3298/13-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_4

Провадження № 22-ц/787/1210/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_5

Доводить, що 13.04.2013 року радою садово-городнього кооперативу ОСОБА_3 було виключено із членів кооперативу на підставі його заяви, і прийнято ОСОБА_1 до членів кооперативу та передано у користування земельні ділянки № 601,602, право користування якими є його повноцінним майновим правом і належить йому як добросовісному набувачеві.

Просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, що з»явились в судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності позивач не пропустив, так як про порушення свого права дізнався 05.07.2013 року. Оскільки, 13.04.1996 року садово-городнє товариство неправомірно позбавило позивача членства у товаристві та права користування земельною ділянкою, рішення зборів підлягає скасуванню як недійсне. Рішення ради садово городнього товариства від 13.04.2013 року № 2 щодо закріплення земельної ділянки № 601 за ОСОБА_1 є похідним від неправомірного рішення зборів від 13.04.1996 року та неправомірним, що також підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом установлено, що з 22.09.1989 року ОСОБА_2 є членом садово-городницького товариства масиву «Кам»яногірський» та виділено йому у користування земельну ділянку № 601, розміром 0,6 га у с. Кам»яна Гора Костопільського району Рівненської області.

04 жовтня 1989 року Радою товариства ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво літнього садового будинку.

13.04.1996 року Рада товариства прийняла рішення №1 про задоволення заяви ОСОБА_2 про переоформлення земельної ділянки № 601 на його батька ОСОБА_3 /а.с.8/, оскільки він відбуває в довготривале відрядження.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується довідкою товариства від 20 листопада 2013 року № 50, ОСОБА_2 дійсно був членом садово- городницького товариства з 22.09.1989 року по 13.04.1996 року.

Крім того, в судовому засіданні також встановлено, що позивач, починаючи з 1989 року користувався та продовжує по теперішній час користуватися спірною земельною ділянкою.

Згідно з п.1 ч.1 ст.27 ЗК України /у редакції 1993 року/ право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки.

Частиною 2 ст.29 ЗК України /в редакції 1993 року/ встановлено, що припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів.

Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції позивач категорично заперечував факт написання та подання заяви до садового товариства масиву «Кам»яногірський» про переоформлення земельної ділянки № 601 на його батька.

Всупереч вимогам ст.ст.10,60 ЦПК України, які зобов»язують відповідача на засадах змагальності доводити свої заперечення проти позову переконливими, належними та допустимими доказами, таких доказів не надано ані до суду першої, ані апеляційної інстанції.

Отже, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що позивача неправомірно позбавлено права членства у садово - городньому товаристві та права користування земельною ділянкою, так як в судовому засіданні не здобуто доказів про те, що позивач добровільно відмовився від спірної земельної ділянки.

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що право користування спірною земельною ділянкою належить ОСОБА_1 як добросовісному набувачеві.

Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Це позов власника, що не володіє майном, до особи не власника, що володіє майном, про витребування і повернення майна. Предметом віндикаційного позову може бути лише індивідуально-визначена річ. Предметом даного спору є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, тобто визнання недійсними рішень товариства, визнання права користування земельною ділянкою.

Неприйнятними, на думку судової колегії, є і доводи апеляційної скарги в частині поновлення строку звернення до суду.

Як установлено судом, ухвалення оскаржуваних у цій справі рішень садово-городнього товариства у сфері земельних відносин мало місце у період з 1996 року до 2013 року.

Чинними на той час нормами, які регулювали питання позовної давності (ст.ст.71, 76, 80 ЦК 1963 року), передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи три роки, обовязкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність, за ст.256 ЦК, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі ст.257 ЦК загальна позовна давність установлюється тривалістю три роки.

Відповідно до ч.6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК 2003 року правила ЦК про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом, тобто до 01.01.2004. В іншому випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК 1963 року.

Крім того, як ст.76 ЦК 1963 року, так і ст.261 ЦК 2003 року визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Дійшовши висновку про дотримання позивачем строку звернення до суду (грудень 2013 року), суд зазначив, що початок перебігу позовної давності починається з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права, а саме з дня отримання офіційної відповіді від архівного відділу Костопільської РДА, а саме 05.07.2013 року.

Норма ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб»єктивних прав, отже обов»язок доведення терміну, з якого особі стало /могло стати/ відомо про порушення права покладається на позивача.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що починаючи з 1989 року по 2013 рік позивач і його сім»я безперервно користувалася спірною земельною ділянкою, ні батько, ні товариство не повідомило його про прийняття зазначеного рішення, а свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що лише в 2013 році повідомила дружину позивача про те, що нібито земельна ділянка їм не належить, колегія суддів погоджується з висновком суду про дотримання позивачем позовної давності та відсутності підстав для застосування наслідків її пропуску.

Вказані доводи відповідачем в судовому засіданні належними і допустими доказами спростовані не були.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи і дійшов правильного висновку, що позов підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

При ухваленні рішення норми матеріального і процесуального права не були порушені, тому підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: Ю.М. Рожин

ОСОБА_7