Номер провадження: 22-ц/785/5818/16
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С. Процик М.В.,

при секретарі судового засідання Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про стягнення суми боргу та витрат на правову допомогу, -

ВСТАНОВИЛА:

22 січня 2016 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу у розмірі 126 300 гривень, правової допомоги в розмірі 5000 гривень, а також судового збору в розмірі 1313 гривень (а.с. 3-6).

25 лютого 2016 року уточнивши позовні вимоги позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 269 500 гривень, правової допомоги в розмірі 5000 гривень та судового збору в сумі 1313 гривень (а.с. 40-43).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.06.2016 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення суми боргу та витрат на правову допомогу було відмовлено (а.с. 106-107).

30.06.2016 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07.06.2016 року. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та не обґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, що суд не в повній мірі дослідив та оцінив обставини та надані сторонами докази. Крім цього, апелянт зазначає, що суд послідовно зайняв позицію виключно однієї сторони справи, при цьому не згадавши та не надавши жодної правової оцінки доказам, які були надані позивачем, чим суд проявив упередженість та грубо порушив норми процесуального права. Тому просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 118-123).

25.07.2016 року представник відповідача ОСОБА_6 надав до суду заперечення проти апеляційної скарги. В обґрунтування яких зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а твердження апелянта безпідставними, а отже задоволенню не підлягає (а.с.142-144).

В процесі розгляду апеляційної скарги апеляційним судом Одеської області за заявою представника апелянта було витребувано (а.с. 139) та оглянуто цивільну справу № 509/2-229/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном та виселення, окремі копії з матеріалів якої було приєднано до матеріалів справи.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали. Представник ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчить поштове повідомлення приєднане до матеріалів справи. Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні відомості про передачу ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 10.000 доларів США ОСОБА_7 (абз. 2 а.с. 107), а також встановив, що вказані грошові кошти були отримані ОСОБА_5 в рахунок передплати за квартиру, яка належала відповідачу по справі ОСОБА_7, а тому на думку суду першої інстанції позов було пред'явлено до неналежного відповідача (абз. 9 а.с. 107).

Однак такий висновок суду першої інстанції зроблений без встановлення всіх обставин справи, що мають значення для справи. Крім того, має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, а також невірне застосування норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Крім того, рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та невмотивованим, прийнятим та оформленим з порушенням вимог ст.ст. 213-215 ЦПК України, зокрема суд не встановив чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, до якої була приєднана розписка (а.с. 9) та заява ОСОБА_5 на адресу суду першої інстанції (а.с. 54), 12 грудня 2012 року ОСОБА_5 як представником відповідача на підставі довіреності було отримано від ОСОБА_2 10.000 доларів США в рахунок передоплати за квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9), яка належить відповідачу (а.с. 6-8).

25.03.2016 року до суду першої інстанції ОСОБА_5 було надано пояснення з якого вбачається, що вона отримала від ОСОБА_2 передоплату за квартиру у розмірі 10.000 доларів США, які потім передала ОСОБА_4 (а.с.54).

Відповідач по справі ОСОБА_4 на момент виникнення спірних правовідносин була власницею двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07.09.2011 р., витяг про державну реєстрацію прав №31277259 від 12.09.2011 р. (а.с.6-9, справа №509/1449/15-ц ).

Як вбачається з матеріалів справи 10 грудня 2012 року між позивачем та ОСОБА_4 було досягнуто домовленості про продаж зазначеної квартири, яка була оформлена у попередньому договорі про намір укласти договір купівлі-продажу об'єкту нерухомості (а.с.10). В подальшому між сторонами вказаної угоди виник спір, який став предметом розгляду судом в межах провадження №509/1449/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в праві користування та розпорядження власністю та виселення, який знаходився в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області (головуючий - суддя Гандзій Д.М.).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21.10.2015 року було задоволено позов ОСОБА_4 та зобов`язано ОСОБА_2 та інших осіб, які проживають у АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4 - не чинити їй перешкод у користуванні та розпорядженні двокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1; виселено ОСОБА_2 та інших осіб, які проживають в АДРЕСА_1 із вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення (а.с. 62-64).

Вказане рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.01.2016 року (а.с. 84-88).

Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З наведених судових рішень вбачається, що основний договір купівлі-продажу спірної квартири - сторонами укладений не був, і сторони порушили форму попереднього договору, не посвідчивши його нотаріально в порушення вимог чинного цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України вказаний правочин є нікчемний, його визнання судом недійсним не вимагається (ст. 215 ЦК України), а тому він не створив юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, зокрема в такому випадку кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ст. 216 ЦК України).

Факт передачі та отримання грошових коштів в розмірі 10.000 доларів США, від позивача представнику відповідача за довіреністю ОСОБА_5 сторонами провадження не оспорюється, що підтверджується фіксацією процесу технічними засобами. При цьому посилання представника відповідача на те, що вказані грошові кошти передавались згідно укладеного попереднього договору в рахунок плати за користування жилим приміщенням колегія суддів оцінює критично, оскільки, як вже зазначалось вище, вказаний попередній договорі не породив жодних зобов'язань, крім обов'язку повернути грошові кошти.

Отримуючи грошові кошти третя особа ОСОБА_5 діяла як представник, на що прямо посилалась у виданій позивачу розписці (а.с.9) та підтвердила суду у відповідній заяві (а.с. 54). Довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Мазаратій А.В. 14.09.2011 р. на момент виникнення спірних правовідносин була чинною (а.с. 156), а тому згідно зі ст. ст. 237, 239, 244 ЦК України за загальним правилом правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Оскільки на виконання нікчемного зобов'язання були передані грошові кошти через представника, який до того ж підтверджує передачу вказаних грошових коштів своєму довірителю - відповідачу по справі, то обов'язок щодо їх повернення покладається на сторону нікчемного правочину, а не представника. При цьому можливий спір щодо перевищення обсягу наданих йому повноважень та його наслідків лежать поза межами предмету цього судового розгляду, оскільки стосуються внутрішніх правовідносин представництва, які існують між відповідачем та третьою особою по справі та не можуть вплинути на відносини особи, яка представляється та її контрагента по справі.

Згідно з ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постанові №6-88цс13 від 02.10.2013 року Верховний Суд України вказав, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Умовою зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна є: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-3090 цс 15 від 2 березня 2016 р., положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна чи потерпілого. Зміст зазначеної норми вказує на наявність кондиційного зобов'язання, яке виникає якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Наслідком укладання вказаного нікчемного попереднього договору між сторонами стало виникнення спору, який було вирішено в межах цивільної справи №509/1449/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в праві користування та розпорядження власністю та виселення, рішення яке набрало законної сили лише 20.01.2016 року, тобто строк позовної давності ним не було пропущено. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно ухвалив рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за встановлених обставин, а доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, тому на підставі п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів скасовує прийняте судове рішення та приймає нове рішення про часткове задоволення позовних вимог виходячи з 10 000 дол. США за курсом НБУ 2576, 7047 за один долар США, що складає 269 500 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, проте підлягають задоволенню частково з врахуванням курсу НБУ щодо долару на момент ухвалення судового рішення.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року за № 10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст.1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В матеріалах справи наявна копія довіреності від 17.06.2015 року (а.с.7), квитанція на суму 5000 грн. (а.с.97), квитанція на суму 2600 грн. (а.с.98), а також акт прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) на суму 7600 грн. (а.с.100). В уточненій позовній заяві позивач просив стягнути 5000 грн. (а.с.42-43).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати пов'язані зі сплатою судового збору при подачі позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4332,5 грн.

На підстав викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня 2016 року - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 червня 2016 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про стягнення суми боргу та витрат на правову допомогу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 269 500 грн. (двісті шістдесят дев'ять тисяч п'ятсот гривень). Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4332,5 грн. ( чотири тисячі триста тридцять дві гривні 50 коп).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

М.В. Процик

Є.С. Сєвєрова