Справа №591/1491/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Шершак М. І.
Номер провадження 22-ц/788/1150/16 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Криворотенка В. І. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання -

Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 травня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи : ОСОБА_7, Служба в справах дітей Сумської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власність та визнання права власності на 1/2 частину квартири,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до Зарічного районного суду м. Суми з даним позовом, в якому, просила встановити факт проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 10 листопада 2009 року по 25 грудня 2013 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Свої вимоги мотивувала тим, що під час перебування в фактичних шлюбних відносинах з відповідачем була придбана квартира, договір купівлі-продажу оформлено одноособово на ОСОБА_4 На даний час сторони не досягли домовленості щодо поділу даного майна.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 травня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено, визнано факт спільного проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 10 листопада 2009 року по 25 грудня 2013 року.

Визнано вищевказану квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вважає, що позивачем не доведено наявність між сторонами взаємних прав та обов'язків, як членів однієї сім»ї, сам по собі факт спільного проживання не свідчить, що між ними виникли фактичні шлюбні відносини. Зазначає, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти, а за кошти надані батьком відповідача - ОСОБА_7, що не заперечує також і позивач. Вказує також, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги договір піднайму та заяву позивача з яких слідує, що вона в спірній квартирі була зареєстрована як наймач, а не член сім'ї. Окрім того, вважає упередженими висновки суду першої інстанції щодо того, що зусилля ОСОБА_4 спрямовані на позбавлення позивача та малолітнього сина житла.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, його представника та представника третьої особи, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення представника позивача проти її задоволення, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з листопада 2009 року по грудень 2013 рік підтверджується показаннями свідків, народженням у них спільної дитини - сина ОСОБА_8, 2011 року народження. Спірна квартира була придбана під час проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 однією сім'єю внаслідок їх спільної праці, їх спільними і індивідуальними трудовими зусиллями, унаслідок яких вони одержали спільні доходи, об'єднання для придбання спільного майна, а тому є об'єктом їх спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_6 та ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с. 6 ).

За договором купівлі-продажу від 29 червня 2011 року, ОСОБА_4 була придбана квартира АДРЕСА_1, яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 18,7 кв.м., загальною площею 36,9 кв.м. Продаж квартири здійснено за 50 659 грн. 00 коп. ( а.с. 24-25 ).

Відповідно до ч.ч. 2 та 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Доводи представника відповідача ОСОБА_5, що між сторонами під час спільного проживання не виникли фактичних шлюбних відносин, не ґрунтуються на доказах.

Зокрема, у відповідності до приписів ст.ст. 10, 57 та 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що в період з листопада 2009 року по грудень 2013 рік ОСОБА_6 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю.

Крім того, сам відповідач не заперечує, що вони мешкали разом з ОСОБА_6, в тому числі у спірній квартирі після її придбання. В суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, зокрема, що до придбання спірної квартири, сторони мешкали у кількох інших житлових приміщеннях, які орендували.

Наявність між сторонами у вказаний період саме шлюбних відносин, підтверджується народженням в квітні 2011 року їх спільного сина - ОСОБА_8. Крім того, батько відповідача - ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснював, що сторін сприймав як одну сім'ю, а позивачку він вважав своєю невісткою.

Відповідачем в свою чергу, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час проживання з ОСОБА_6 вони не були пов'язані спільним побутом та не мали взаємних прав та обов'язків саме як подружжя.

Отже, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку щодо проживання сторін в період з листопада 2009 року по грудень 2013 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Частинами 1, 2 ст. 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Такі ж висновки зроблено Верховним Судом України у постанові від 12 грудня 2012 року, за наслідками розгляду справи №6-148цс12.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_4 29 червня 2011 року, тобто під час спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_6

Згідно договору купівлі-продажу 29 червня 2011 року квартира була придбана за 50 659 грн. ( а.с. 24 ).

Сторони не заперечують, що частина грошових коштів для придбання квартири була надана батьком відповідача - ОСОБА_7 В суді першої інстанції останній пояснював, що кошти на придбання квартири були передані ОСОБА_4 як подарунок на його день народження, в тому числі для того, щоб онук мав належні умови проживання. У письмовій формі договір дарування між батьком та сином ОСОБА_4 не укладався.

Окрім того, ОСОБА_7 пояснював, що сторони неодноразово приїздили до нього в гості, він вважав позивачку невісткою, а відносини сторін - сімейними.

Отже, з урахуванням тривалого проживання однією сім»єю та ведення спільного господарства, слід дійти до висновку, що навіть отримані від батька відповідача кошти стали частиною спільного бюджету сторін та були витрачені ними на придбання житла.

Укладення між сторонами у 2012 році договору найму житла ( а.с. 85 ) не впливає на висновки щодо належності спірної квартири до спільної сумісної власності сторін, оскільки, з матеріалів справи вбачається, що відносини між сторонами явно вийшли за межі відносин наймача та наймодавця. Окрім того, позивачка проживала в цьому житловому приміщенні як до укладення договору, так і після закінчення строку найму, в т.ч. і без реєстрації.

У передостанньому абзаці мотивувальної частини оскаржуваного рішення суд першої інстанції послався на положення ст. 10 ЦПК України ( змагальність сторін ) та фактично констатував наявність у сторін цивільно-правового спору протилежних інтересів, що є цілком природнім. Колегія суддів не вбачає наперед встановлених обставин, які можуть бути використані при розгляді інших справ між цими ж сторонами. Зокрема, наразі в провадженні суду є лише справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про виселення. До предмету доказування по ній входять питання щодо самостійного права відповідачки користуватися спірним житловим приміщенням, а також щодо наявності передбачених законом підстав для виселення з квартири.

З огляду на вищевикладене, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які були б підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 травня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -