ЄУН №337/5285/15-ц
Провадження №2/337/51/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Сидорової М.В.

при секретарі Стафорової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся із вказаний позовом до суду, який обґрунтовує тим, що 22.09.2008р. між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №18/2008/2364Фжр, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 74 800,00 доларів США строком до 12.09.2018р. із сплатою 14,79% річних за користування ним. Цільове використання кредиту придбання нерухомого майна квартири АДРЕСА_1. Згідно зазначеного договору щомісячна сума мінімального необхідного платежу складає 1201,76 доларів США. Позичальник зобовязався повертати кредит та сплачувати відсотки Банку, шляхом здійснення перерахування на поточний рахунок №78511932 мінімально необхідного платежу у валюті кредиту щомісячно до 10 числа поточного місяця.

В якості забезпечення виконання зобов'язання за договором кредиту, 22.09.2008р. ОСОБА_1 уклав з банком договір іпотеки №18/2008/2364Фжр, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1.

Крім того, 22.09.2008р. в забезпечення виконання зобов'язання за договором кредиту №18/2008/2364Фжр між Банком та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за яким відповідач ОСОБА_2 поручилась перед Банком за належне виконання позивальником ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань.

28.10.2014р. між позичальником ОСОБА_1 та Банком був укладений додатковий договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору№18/2008/2364Фжр від 22.09.2008р., відповідно до якого Банком була скасована пеня, нарахована станом на 28.10.2014р.

Банк повністю виконав свої зобовязання за кредитним договором. Проте позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав, не сплачує відсотки за користування кредитними коштами, не повертає чергові суми отриманого кредиту, не погашає мінімальну суму кредиту.

На підставі викладеного просять стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором, яка станом на 11.06.2015р. складає 65 868,89 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 1 393 346,36 грн. та складається з: заборгованості за кредитом 48044,30 доларів США (в еквіваленті по курсу НБУ -1 016 296,93 грн.), заборгованість по сплаті відсотків 6 785,64 доларів США (в еквіваленті по курсу НБУ -143 538,88 грн.), пеню за прострочення сплати кредиту 3 558,95 доларів США (в еквіваленті по курсу НБУ -75283,64 грн.), штраф за порушення умов кредитного договору 7 480,00 доларів США (в еквіваленті по курсу НБУ -158226,91 грн.).

Представник позивача ОСОБА_3Р.о. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Додатково пояснив, що позичальник ОСОБА_1, який отримав кредитні кошті в розмірі 74800,00 доларів США та зобовязався сплачувати щомісячний мінімальний платіж, після 17.03.2014р. припинив сплату по тілу кредиту, а після 30.01.2015р. взагалі перестав вносити щомісячний мінімальний платіж, тому у Банка виникло право вимоги на дострокове повернення кредитних коштів. Пеня нарахована в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення відповідно до умов п.5.2 кредитного договору, а штраф в розмірі 10% від суми кредиту нарахований відповідно до п.5.3 кредитного договору за порушення п.4.3.12 кредитного договору, а саме, за неукладення відповідачем ОСОБА_1 та ненадання Банку договору страхування нерухомого майна на повну його вартість згідно договору іпотеки, а також договору особистого страхування позичальника, які повинні укладатись на весь строк дії кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволення позову відмовити через його необґрунтованість та безпідставність. Вважає умови договору, зокрема, щодо розміру процентів та пені, несправедливими. Кредитні кошти він отримував в національній валюті, а не в доларах США, як зазначено в договорі. На даний час через збільшення курсу долара США до національної валюти України погіршилось його матеріальне становище.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі та пояснив, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 11.06.2015р., позичальником ОСОБА_1 сплачено взагалі 80 644,62 доларів США, що еквівалентно 1 705 633,71 грн. Тобто Банку повернуто на 5 844,62 долари США (або 1342853,71 грн.) більше, ніж сума кредитних коштів, як були отримані ОСОБА_1 у Банку.

Вказує, що Банк не може вимагати дострокового повернення суми кредиту, оскільки ст. 611 ЦК України не містить правового наслідку порушення зобовязання у вигляді дострокового виконання зобовязання, тому такі вимоги є незаконними.

Розмір пені, визначений в кредитному договорі, вважає несправедливим та таким, що суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, як споживача послуг Банку, дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання позичальником зобовязань за договором та в кредитному договорі містяться положення щодо подвійної відповідальності позичальника в разі невиконання зобовязань, зокрема, в п.5.2 та п.5.3 кредитного договору.

В порушення п.1 Додаткового договору №1 про внесення змін та доповнень до кредитного договору №18/2008/2364Фжр від 22.09.2008р., Банк не направив на адресу позичальника вимогу про сплату неустойки.

Також зазначив, що існує істотна зміна обставин, яка значно погіршує становище позичальника за кредитним договором, а саме погіршення його матеріального становища через збільшення курсу долара США до національної валюти України гривні з жовтня 2008 року, позичальник не передбачав та міг передбачити настання фінансової кризи. В звязку з чим вважає можливим зменшити розмір неустойки, яку визначив позивач.

Крім того зазначив, що обчислення та стягнення пені за кредитним договором в доларах США суперечить чинному законодавству.

Банком не доведено правомірність видачі кредиту в іноземній валюті та отримання позичальником ОСОБА_1 кредиту в доларах США.

Також пояснив, що оскільки останній платіж за кредитом позичальником було здійснено в січні 2015 року, а позивач звернувся до суду з позовом в вересні 2015 року, то на час звернення позивача до суду з позовом сплив шестимісячний строк звернення Банку до поручителя з вимогою, оскільки порука припинилась.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає, просить в задоволені позову відмовити.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.ст. 626 ч.1, 627 ч.1, 628 ч.1, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України ).

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України).

Ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього Декрету.

Неплатоспроможні комерційні банки, ліквідацію яких здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, мають право здійснювати валютні операції без ліцензії Національного банку України з дотриманням законодавства України про систему валютного регулювання і валютного контролю з метою здійснення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Частиною 2 ст.533 ЦК України встановлено що, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно правовим актом.

В п.14 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Відповідно до розяснень, викладених в п. 12 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд в резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Відповідно до правової позиції, оприлюдненої Верховним Судом України за результатом розгляду справи №3-29гс15, - оскільки максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, а чинне законодавство не передбачає встановлення Національним Банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Встановлено, що відповідно до ліцензії, яка видана ВАТ КБ «Надра» Національним Банком України під №21 від 23.08.2002 року та дозволом №21-2 та додатку до дозволу №21-2 від 04.11.2005 року, Банк має право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, зокрема надавати кредити в іноземній валюті (а.с.105-112).

Таким чином, ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «Надра», мав право укладати кредитні договори, видавати кредити та відповідно вимагати виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті.

Судом встановлено, що 22.09.2008р. між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №18/2008/2364Фжр, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 74 800,00 доларів США строком до 12.09.2018 року із сплатою 14,79 % річних за користування ним (п.п. 1.1, 1.3, 1.4 договору).

Цільове використання кредиту придбання нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 (п.1.2 договору).

Моментом (днем) надання кредиту вважається день утворення заборгованості на позичковому рахунку позичальника №1510, відкритому у відділенні №14 філії ВАТ КБ «Надра» (п.3.2. договору).

Щомісячна сума мінімального необхідного платежу в повернення кредиту складає 1201,76 доларів США (п.п.3.3.1 договору). Позичальник повертає кредит та сплачує відсотки банку, шляхом внесення мінімально необхідного платежу на поточний рахунок №78511964 (п.п.3.3.2 договору). Позичальник вносить мінімально необхідний платіж по кредиту щомісячно до 10 числа поточного місяця (п.п.3.3.3 договору).

Якщо на протязі дії договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімально необхідний платіж та/чи платежі, передбачені договором, то Банк приймає виконання позичальником своїх зобовязань по договору в наступному порядку: прострочені відсотки за користування крдитом, відсотки за користування кредитом, пені та штрафи, прострочена сума кредиту, сума кредиту (п.3.4 договору).

Відповідно до п.п. 4.2.4. кредитного договору, Банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі у термін, визначений в п.п.3.3.3 кредитного договору.

У випадку прострочення виконання зобовязань позичальником щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.п. 3.3.3 кредитного договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення (п. 5.2 договору).

У разі порушення позичальником вимог п.4.3, за виключенням п.п.4.3.3, 4.3.4. договору, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 10% від суми кредиту, визначеної в п.1.1 договору, за кожний випадок (п.5.3 договору).

Відповідно п.4.3.12 кредитного договору, в день укладення договору іпотеки позичальник зобов'язаний здійснювати страхування нерухомого майна, яке вказано в п.2.1 цього договору, на повну його вартість згідно договору іпотеки, а також позичальника від нещасних випадків, на суму, не меншу розміру поточної заборгованості по зобов'язанням за цим договором. Страхування здійснюється шляхом укладання щорічно до 22 вересня відповідних договорів страхування зі страховими компаніями, визначеними Банком. Предмет іпотеки та життя позичальника повинно бути застраховано протягом дії договору. Вигодонабувачем по вказаним договорам страхування повинен бути Банк. Позичальник має надати в Банк копії договорів страхування (страхового полісу) та копії документів, що засвідчуватимуть оплату страхових внесків.

З кредитного договору вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США, розміру пені та штрафних санкцій. При укладенні кредитного договору ОСОБА_1 міг відмовитися від його підписання у випадку незгоди з окремими пунктами договору або незгоди з договором повністю.

Таким чином доводи представника відповідача ОСОБА_1 про несправедливість умов договору, зокрема, щодо визначеного сторонами розміру пені та штрафних санкцій є безпідставними.

22.09.2008 року в якості забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним договором кредиту, ОСОБА_1 уклав з Банком договір іпотеки №18/2008/2364Фжр, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2.

Суд також встановив, що позивач виконав свої зобовязання за кредитним договором в повному обсязі, а саме видав кредитні кошти в сумі 74 800 доларів США шляхом банківського переказу на рахунок позичальника №1510, що підтверджується валютним меморіальним ордером №99 від 22.09.2008р. (а.с.86) та заявою про видачу готівки (а.с.87), згідно яких призначення платежу видача кредитних коштів згідно кредитного договору №18/2008/2364Фжр ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконує, не сплачує щомісячний мінімальний платіж, не повертає чергові суми отриманого кредиту та не сплачує відсотки за користування кредитом.

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 11.06.2015р. складає 65 868,89 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 1 393 346,36 грн. та складається з: заборгованості за кредитом 48 044,30 доларів США (в еквіваленті по курсу НБУ - 1 016 296,93 грн.), заборгованість по сплаті відсотків 6 785,64 доларів США (в еквіваленті по курсу НБУ -143 538,88 грн.), пені за прострочення сплати кредиту 3 558,95 доларів США (в еквіваленті по курсу НБУ -75 283,64 грн.), штраф за порушення умов кредитного договору 7 480,00 доларів США (в еквіваленті по курсу НБУ -158 226,91 грн.).

Оцінивши обставини справи, надані сторонами докази у їх сукупності, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд вважає, що у ОСОБА_1 перед Банком наявна заборгованість за кредитним договором та розмір заборгованості підтверджений матеріалами справи, зокрема, кредитними договором, розрахунком заборгованості, заявою на видачу готівки та меморіальним валютним ордером, виписками по рахунку по кредитному договору.

Суд приймає за основу наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом та за відсотками, а також пені та штрафу, оскільки надані позивачем письмові докази на підтвердження вказаних сум, відповідають вимогам ст.64 ЦПК України, відповідачами та представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4, не спростовані, допустимих доказів на підтвердження доводів про неправильність розрахунку заборгованості суду не надано.

Оскільки судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 неналежним чином виконує умови кредитного договору та несвоєчасно сплачує мінімально необхідний платіж у термін, визначений в кредитному договорі, то позивач правомірно скористався правом, передбаченим ст. 1050 ч.2 ЦК України та п.4.2.4 кредитного договору, заявивши позовні вимоги про дострокове повернення суми кредиту, а також про стягнення відсотків за кредитом, інших платежів, передбачених цим договором.

З огляду на викладене, доводи представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 щодо незаконності вимог позивача про дострокове виконання зобовязань з повернення кредиту є безпідставними.

Доводи представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4, що Банк не набув права вимоги на сплату неустойки, оскільки позичальнику Банком не направлено письмову вимогу, як це передбачено умовами Додаткового договору №1, суд не приймає та вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до положень Додаткового договору №1 від 28.10.2014р., умови кредитного договору №18/2008/2364Фжр від 22.09.2008р. доповнені п.5.4. яким передбачено, зокрема, що зобовязання позичальника по сплаті неустойки набуває чинності в день отримання позичальником письмової вимоги Банку про сплату неустойки. Позичальник має право сплатити неустойку і за власним бажанням до дня предявлення вимоги Банку, але в будь-якому випадку, зобовязання позичальника по сплаті неустойки набирають чинності з дня предявлення Банком відповідної вимоги про сплату.

При цьому, відповідно до п.2 Додаткового договору №1, положення Додаткового договору застосовуються до відносин між Сторонами, які виникли до його укладання.

Таким чином, внесення змін до кредитного договору, на які посилається представник відповідача, застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до укладання Додаткового договору, тобто до 28.10.2014р., а пеня (неустойка) за прострочення сплати мінімального платежу по кредиту по даній справі розрахована з 28.10.2014р.

Щодо доводів представника відповідача ОСОБА_1 про можливість зменшення розміру неустойки, суд виходить з того, що згідно із ч. 3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, зменшення розміру неустойки за рішенням суду можливе за наявності кількох обовязкових умов: якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків; за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно з п. 27 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Згідно з наданим позивачем розрахунком пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 28.10.2014р. по 11.06.2015р., пеня становить 3 558,95 доларів США, що в еквіваленті становить 75 283,64 грн., тоді як сума боргу за основним зобов'язанням складає 48 044,30 доларів США, що в еквіваленті становить 1 016 296,93 грн.

Таким чином, розмір неустойки є меншим за розмір суми заборгованості за тілом кредиту, а лише перевищення розміру пені над основним боргом є однією з обовязкових підстав для можливості її (пені) зменшення.

Крім того відповідачами не надано доказів щодо наявності інших обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру неустойки, зокрема, щодо майнового стану сторін, які беруть участь у зобовязанні; сприяння кредитора збільшенню розміру збитків тощо.

Діючим законодавством не передбачена стабільність курсу долара до гривні, а є певним ризиком для сторін договору.

Суд при ухваленні рішення також враховує, що розрахунок пені зроблений позивачем відповідно до умов кредитного договору з врахуванням положень ст.258 ЦК України щодо спеціальної позовної давності.

Щодо доводів представника відповідача ОСОБА_1 про безпідставність нарахування Банком штрафу за невиконання позичальником умов п. 4.3.12 кредитного договору, то суд встановив таке.

Позивачем суду було надано як письмове обґрунтування нарахування штрафу, так і в судовому засіданні представник позивача пояснював, що підставою для нарахування штрафу є неукладання та ненадання позичальником Банку договорів щорічного страхування предмету іпотеки та особистого страхування позичальника від нещасних випадків.

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні було оглянуто в оригіналі кредитну справу по укладанню кредитного договору №18/2008/2364Фжр від 22.09.2008р., яка містить копії договорів добровільного страхування предмету іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_3, які були укладені позичальником ОСОБА_1 22.09.2008р., 04.12.2009р., 09.12.2010р. зі страховими компаніями, визначеними Банком, строком на один рік.

Суд не приймає як належний доказ, копії Генеральних договорів добровільного страхування майна від 09.12.2011р. та 17.12.2012р., а також страхові сертифікати від 16.12.2013р. та 12.12.2014р. до Генерального договору добровільного страхування майна від 17.12.2012р., які надані суду представником відповідача ОСОБА_1 на підтвердження доводів щодо належного виконання позичальником умов кредитного договору в цій частині, оскільки відповідно до вказаних договорів, застрахованим майном є майно, яке знаходиться за адресою: Запорізька область, Вільнянський р-н, с.Матвіївна, вул.Гагаріна, буд.82, що не є адресою предмета іпотеки.

Також суд приймає до уваги, що в матеріалах кредитної справи відсутні договори особистого страхування позичальника ОСОБА_1 від нещасних випадків на суму, не меншу розміру поточної заборгованості по зобов'язанням за кредитним договором.

Надана представником відповідача ОСОБА_1 копія страхового полісу №128088514 від 28.10.2014р. про добровільне страхування від нещасних випадків та здоровя на випадок хвороби ОСОБА_1, не є належним доказом по цій справі, оскільки не стосується предмету даного спору, ніяким чином не свідчить про страхування позичальника відповідно до умов кредитного договору, які, зокрема, передбачають, що вигодонабувачем страхування повинен бути вказаний Банк, сума страхування не відповідає розміру поточної заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, суду не надано належних доказів на спростування вимог позивача про стягнення штрафу за порушення умов кредитного договору щодо страхування майна та особистого страхування відповідача ОСОБА_1 протягом дії кредитного договору, тому доводи представника відповідача ОСОБА_1 в цій частині є необґрунтованими.

При ухваленні рішення суд також не приймає доводів представника відповідача ОСОБА_1 в частині недопустимості застосування до відповідача подвійної відповідальності за одне і те саме порушення, зокрема, стягнення одночасно пені та штрафу.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06.11.2013р. (справа № 6-116цс13) у разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до умов кредитного договору, пеня та штраф настають при різних обставинах порушення зобов'язання зі сторони позичальника, а відтак є різними видами відповідальності за порушення зобов'язань.

При ухваленні рішення суд враховує, що виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тому суд вважає необхідним стягнути на користь Банку заборгованість за тілом кредиту та заборгованість відсотками в іноземній валюті.

Проте суд враховує, що фінансові санкції за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді пені та невиконання умов договору у вигляді штрафу можуть бути застосовані лише у гривні.

Таким чином, пеня за порушення позичальником термінів погашення своїх зобовязань та штраф за порушення умов кредитного договору, передбачених кредитним договором, підлягає стягненню в національній валюті, зокрема пені в сумі 75 283,64 грн. (що є еквівалентом 3 558,95 доларів США), штрафу в сумі 158 226,91 грн. (що є еквівалентом 7 480,00 доларів США).

При вирішенні позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, суд вважає необхідним в задоволенні вимог до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити через таке.

Судом встановлено, що 22.09.2008р. з метою забезпечення виконання грошових зобовязань позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №18/2008/2364Фжр від 22.09.2008р., між Банком тавідповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки №18/2008/2364Фжр, за яким відповідач ОСОБА_2 поручилась перед Банком за належне виконання позивальником взятих на себе зобовязань.

У пунктах 1.2., 1.3. договору поруки зазначається що поручитель відповідає перед Банком у повному обсязі, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у повному об'ємі всім належним на праві власності майном.

Зі змісту договору поруки, укладеного між Банком та ОСОБА_2, зокрема з п. 5.3 вбачається, що сторони визначили строк дії поруки - до належного виконання позичальником взятих на себе зобовязань по кредитному договору чи виконання поручителем своїх зобовязань, згідно з умовами цього договору. Отже договір поруки не містить визначеного строку дії, після закінчення якого порука припиняється.

Стаття 553 ЦК України передбачає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 даного Кодексу у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсідіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Виходячи з положень другого речення ч.4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Як вбачається з умов договору кредиту по даній справі, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, а останній платіж не пізніше 12.09.2018р.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ОСОБА_1 здійснював погашення по кредитному договору нерівномірно, останні платежі він здійснив: по тілу кредиту - 21.01.2014р., по відсоткам 30.01.2015р. Більше платежів позичальник не здійснював.

04.09.2015р до суду надійшла позовна заява Банку до відповідачів про стягнення заборгованості, яка виникла станом на 11.06.2015р. у зв'язку з несплатою позичальником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним. До цього, письмову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором Банк позичальнику та поручителю не надсилав.

Враховуючи, що у Банка виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням, позов з вимогою до поручителя подано з пропуском цього шестимісячного строку, порука припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, то позовні вимоги предявлені до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають.

Доводи представника позивача, що Банк не пропустив шестимісячний строк предявлення вимоги до поручителя, оскільки 17.07.2015р. звернувся з аналогічним позовом до Ленінського районного суду м.Запоріжжя, який ухвалою судді від 13.08.2015р. було повернуто в звязку з порушенням правил підсудності, суд не приймає, оскільки ухвала суду про повернення позову не зупиняє перебігу строку предявлення вимоги до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання.

Крім того, належних доказів, на підтвердження таких доводів, зокрема, засвідченої копії ухвали суду про повернення аналогічного позову, представник позивача суду не надав.

На підставі вищевикладеного, враховуючи що позичальник ОСОБА_1 неналежним чином виконує умови кредитного договору № 18/2008/2364Фжр від 22.09.2008 року, несвоєчасно сплачує мінімальний необхідний платіж у термін, визначений в кредитному договорі, виходячи із встановлених ст. 526 ЦК України загальних умов виконання зобов'язання, передбаченого ст.629 ЦК України принципу обов'язковості договору, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених позовних про дострокове повернення кредиту та стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на 11.06.2015 року та становить: заборгованості за кредитом 48044,30 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків 6785,64 доларів США , пені за прострочення сплати кредиту 75283,64 грн. та штрафу в сумі 158 226,91 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з у рахуванням пп.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, яка діяла на день подачі позову) суд вважає необхідним стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 6090,00 грн. (з розрахунку: 1 393 346,36 грн. (ціна позову) х 1% =13933,46 грн., але не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (5 х 1280,00грн.)).

Керуючись ст.ст. 192, 526, 530, 533, 536, 543, 549, 551, 553, 554, 626, 627, 628, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 18/2008/2364Фжр від 22.09.2008 року станом на 11.06.2015р. в загальній сумі 54 829,94 доларів США (пятдесят чотири вісімсот двадцять девять доларів США 94 центи) (що є еквівалентом 1 159 835,81 грн.), яка складається з: заборгованості за кредитом 48 044,30 доларів США (що є еквівалентом 1 016 296,93 грн.), заборгованості по сплаті відсотків 6 785,64 доларів США (що є еквівалентом 143 538,88 грн.), та пеню за прострочення сплати кредиту в сумі 75 283,64 грн. (сімдесят пять тисяч двісті вісімдесят три гривні 64 копійки) (що є еквівалентом 3 558,95 доларів США) та штраф в сумі 158 226, 91 грн. (сто пятдесят вісім тисяч двісті двадцять шість гривень 91 копійка) (що є еквівалентом 7 480,00 доларів США).

В інший частині позову відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 6090 (шість тисяч девяносто) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів після проголошення рішення суду.

Суддя М.В. Сидорова

25.02.2016