Ухвала

іменем україни

19 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Карпенко С.О.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Чернігові ради, прокуратура м. Чернігова, приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2015 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_3, діючи в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, мешкали разом з його матір'ю відповідачем ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 в

м. Чернігові, яка була спільною власністю її чоловіка ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_5 в рівних частках. Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

29 грудня 2011 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті позивач з дочкою і відповідач ОСОБА_5 продовжували проживати в спірній квартирі.

16 лютого 2013 року відповідач ОСОБА_5 без згоди органу опіки та піклування уклала договір дарування 1/2 частини належної їй на праві власності наведеної вище квартири на користь ОСОБА_6, чим порушила права дочки позивача.

Ураховуючи наведене, просила визнати недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладений 16 лютого

2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенком P.O. за реєстраційним номером № 139. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірний договір дарування є недійсним як такий, що укладений без згоди органу опіки та піклування.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Передбачене ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції чинній на момент укладення договору дарування) органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Системний аналіз ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.

Судом установлено, що позивач і її неповнолітня дочка є співвласниками Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (кожна по ј). Власником іншої Ѕ частини даної квартири, до укладення 16 лютого 2013 року оспореного договору, була ОСОБА_5, яка не є матір'ю неповнолітньої ОСОБА_4 або особою, яка її замінює.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212, 214, 303, 315 ЦПК України в судовому рішенні не навів, як саме порушено право неповнолітньої на житло, яка не мала права власності на ту частину, яка відчужувалась шляхом дарування та залишилась власником ј частини спірної квартири після її відчуження.

Крім того, суд апеляційної інстанції не з'ясував, як звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло на належну їй ј частину спірної квартири з урахуванням тієї обставини, що вона продовжує користуватися належною їй частиною квартири.

Викладене свідчить про передчасне постановлення апеляційним судом ухвали про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька

Судді:М.К. Гримич

С.О. Карпенко

О.В. Умнова

І.М. Фаловська