Головуючий суду 1 інстанції - Мирошникова О.Ш.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 425/3922/15-ц
Провадження № 22ц/782/149/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Заіки В.В., Романченка В.О.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 03 лютого 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

в с т а н о в и л а:

19 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 30 листопада 2014 року ОСОБА_2 одержала від нього в борг 50000,00 грн., які зобов'язалася повернути у всій сумі за першою вимогою позивача протягом 30 календарних днів після пред'явлення вимоги, про що видала розписку.

01 березня 2015 року відповідачем одержана письмова вимога позивача про повернення коштів у повному розмірі 50000 грн., проте після настання строку виконання зобов'язання з повернення коштів - 01 квітня 2015 року - відповідач гроші не повернула.

10 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання договору позики від 30 листопада 2014 року недійсним, в обґрунтування якого посилалася на те, що 30.11.2014 року вона влаштувалася на роботу до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_3 продавцем у торговий кіоск, і головною умовою працевлаштування було оформлення та підписання нею розписки про одержання від ОСОБА_3 позики в розмірі 50000,00 грн. та підписання письмового повідомлення про отримання вимоги про сплату грошового боргу без зазначення дати отримання такої вимоги. При цьому трудовий договір не укладався та запис у трудову книжку відповідача не вносився.

Під час роботи обумовлена заробітна плата у 900,00 грн. на тиждень ОСОБА_2 фактично не здійснювалася внаслідок виявлення нестач. З квітня 2015 року відповідач працювала у кіоску без вихідних та перерв кожного дня з 7-ї до 22-ї години. 27.09.2015 року ФОП ОСОБА_3 під приводом оформлення з відповідачем трудового договору отримав від ОСОБА_2 її паспорт та після виявлення 29.09.2015 року ОСОБА_3 чергової нестачі у кіоску в розмірі 18000,00 грн. останній вимагав у ОСОБА_2 її погасити, але відповідач не змогла надати гроші, тому він її повідомив, що паспорт не поверне та борг по нестачі збільшився до 20000,00 грн.

Після таких протиправних та злочинних на думку ОСОБА_2 дій ОСОБА_3 перша звернулася із відповідними заявами до правоохоронних органів та податкової інспекції, перевірка по яким досі триває.

В зустрічному позові відповідач ОСОБА_2 зазначає, що між нею та ОСОБА_3 договір позики в розумінні ст. 1046 ЦК України не укладався, кошти в сумі 50000,00 грн. ОСОБА_3 їй не надавалися, тому з посиланням на ст.ст. 203, 215 ЦК України вважає, що договір позики є недійсним, а отже позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_3 до неї про стягнення 50000,00 гривень є безпідставними.

Просила задовольнити зустрічний позов та визнати договір позики від 30.11.2014 року недійсним і відмовити в задоволені позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу на загальну суму 50000,00 грн.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 03 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 30.11.2014 року у сумі 50000,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 487,20 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 звернулась із апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та задовольнити її позовні вимоги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про укладення 30.11.2014 року договору позики між позивачем та відповідачем, відповідно до якого відповідач позичила в борг та отримала на руки 50000,00 гривень у ОСОБА_3, які вона зобов'язалася повернути за першою вимогою позивача протягом 30 календарних днів після пред'явлення вимоги, чого не виконала.

Задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_3, суд з посиланням на застосування до спірних правовідносин вимог ст.ст. 526, 1046, 1047, ч. 1 ст. 1049 ЦК України виходив з того, що позивачем доведено наявність у відповідача ОСОБА_2 боргових зобов'язань перед позивачем за договором позики, оформленим розпискою від 30 листопада 2014 року на суму 50000 грн.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд послався на їх недоведеність з огляду на вимоги ч. 3, 5 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України.

Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, які містять оригінал боргової розписки, видану ОСОБА_2 30.11.2014 року позивачу ОСОБА_3 про отримання від нього в борг суми в 50000,00 грн., які вона перерахувала та перевірила на справжність; зобов'язується віддати всю грошову суму за першою вимогою ОСОБА_3 протягом 30 календарних днів після пред'явлення вимоги; також в розписці зазначено, що відповідач писала цю розписку власноруч при здоровому глузді, без насильства та погроз (а.с. 38).

Відповідач ОСОБА_2 визнала, що вказана розписка написана нею власноруч 30.11.2014 року.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Тому досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Суд, вірно визначившись з характером спірних правовідносин як договору позики, дослідивши в сукупності наявні у справі докази, з урахуванням встановлених обставин справи та керуючись положеннями ст.ст. 1046-1051 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що оскільки між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про укладення договору позики між сторонами, відповідно до якого відповідач позичила в борг та отримала 50000,00 грн. у ОСОБА_3, які вона зобов'язалася повернути за першою вимогою позикодавця протягом 30 календарних днів після пред'явлення вимоги; 01.03.2015 року таку вимогу було пред'явлено позивачем відповідачу у письмовому вигляді, яку вона отримала та власноруч написала про визнання свого боргу і обов'язок сплатити вказану суму протягом визначеного строку, чого належно не виконала, то позовні вимоги ОСОБА_3 щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики підлягають задоволенню як обгрунтовані.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 посилалася на вимоги ст.ст. 203, 215 ЦК України з огляду на неотримання грошей від позивача.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до п. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження факту неотримання грошей від ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 посилається на показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо обставин написання розписки та копії своїх письмових звернень до прокуратури м. Рубіжного та Рубіжанської ОДПІ з заявою про начебто неправомірні дії позивача щодо порушення трудових прав найманих працівників.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Оскільки належних доказів на підтвердження підстав зустрічного позову відповідачем ОСОБА_2 не надано, суд дійшов правильного висновку про його необґрунтованість.

Довід апеляційної скарги про неврахування судом під час винесення оскаржуваного рішення фіктивності угоди з огляду на вимоги ст. 234 ЦК України не може бути взятий до уваги з огляду на недоведеність відповідачем обставин, на які вона посилалася в обґрунтування позову, а саме - що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Довід апеляційної скарги про те, що розписка написана ОСОБА_2 саме у зв'язку із виникненням трудових відносин з позивачем і показання свідків з цього приводу стосуються предмету доказування по справі, є помилковим, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування;

згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а показання свідків не стосуються обставини складення боргової розписки.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на свої звернення до державних органів з приводу протиправної поведінки позивача не спростовують висновків суду про відмову у задоволені зустрічного позову про визнання недійсним договору позики, оскільки до податкової інспекції ОСОБА_2 звернулася лише у жовтні 2015 року і не з приводу спірних відносин, а щодо використання праці найманих працівників без належного оформлення трудових відносин. Щодо обставин складення боргової розписки відповідач звернулася до правоохоронних органів після звернення позивача з теперішнім позовом до суду, чому судом також дана вірна оцінка і не взято до уваги вказані звернення як докази, що мають відношення до предмета доказування по справі.

Посилання в апеляційній скарзі на термін укладення договору позики на 1 рік та обумовлене сторонами право позивача на отримання процентів від користування позикою є безпідставними та нічим не підтвердженими з огляду на текст боргової розписки.

До того ж, вимагати сплати процентів за користування коштами є право, а не обов'язок позивача, чим він користується на власний розсуд.

Тому судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 03 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: