22.11.2016 Справа № 363/321/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним,

встановив:

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт її батька ОСОБА_6, посвідчений 18 вересня 2013 року секретарем виконкому Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області ОСОБА_7

Зазначила що ОСОБА_6 за життя склав заповіт, яким заповів свій житловий будинок №22 по вул. Поповича в с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області та прилеглу до нього земельну ділянку кадастровий номер :03:200:0014 своїй дружині ОСОБА_2

Свої вимоги мотивувала тим, що вказаний заповіт не відповідає вимогам Закону, а саме не містить часу його складання, дати народження заповідача, заповіт не прочитаний заповідачем вголос та посвідчувальний напис на ньому не відповідає вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, а тому просить визнати його недійсним.

В суді представник позивача просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

Відповідачка та її представник проти задоволення полову заперечили.

Представник відповідачки зазначив, що волевиявлення заповідача відповідало його внутрішній волі, а вказані в позові неточності заповіту не мають наслідком його недійсність і не є значимими (істотними).

Відповідачка пояснила, що близько 10 років перебувала в шлюбі зі своїм чоловіком, який заповів їй житловий будинок та прилеглу земельну ділянку, про що в сільський раді посвідчився заповіт.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили про задоволення позову, оскільки вважали, що теж мають право на спадкове майно.

Третя особа ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив про задоволення позову.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов наступного.

22 липня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (відповідачкою по справі) укладено шлюб.

31 липня 2015 року ОСОБА_6 (батько позивачки) помер.

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 18 вересня 2013 року секретарем виконкому Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області ОСОБА_7, та зареєстрований в реєстрі за №36, яким заповів свій житловий будинок №22 по вул. Поповича в с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області та прилеглу до нього земельну ділянку кадастровий номер :03:200:0014 своїй дружині ОСОБА_2

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Як встановлено ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до п. 1.2 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затвердженого наказом Міністерства юстиції України

11 листопада 2011 року №3306/5 нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Згідно п. 1.4 розділу ІII вказаного Порядку прии посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності.

Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування.

Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязання довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Заявляючи в суді вимоги про встановлення нікчемності заповіту, позивачка посилається на порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту, що відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України визнається підставою його нікчемності.

Нотаріальному посвідченню угоди (правочину) передують певні дії нотаріуса щодо складення угоди, перевірки правоздатності та дієздатності осіб, що її укладають, їхнього дійсного волевиявлення тощо.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. 1257 ЦК України нотаріальний порядок посвідчення угод - це система послідовних дій нотаріуса (інших осіб, зазначених у ст.ст. 1251-1252 ЦК України) урегульованих нормами Закону України «Про нотаріат», положеннями Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затвердженого наказом Міністерства юстиції України 11 листопада 2011 року, направлених на захист прав та законних інтересів юридичних та фізичних осіб, з метою надання цим угодам юридичної вірогідності.

Вимагаючи від заповідача додержуватись обов'язкової процедури нотаріального посвідчення заповіту, законодавець тим самим одночасно вживає заходів до охорони його прав, оскільки при цьому покладає на нотаріуса обов'язок чітко дотримуватись вимог закону.

Така правоохоронна функція нотаріального процесу передбачена саме для осіб, що юридично необізнані і не знають, які процесуальні особливості свідчать про дійсність заповіту.

Отже в силу ролі нотаріуса та його компетенції саме на нотаріуса покладається обов'язок додержуватись вимог закону і контролювати дії особи, застережуючи її від можливих процесуально-правових помилок.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності із ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

З урахуванням наведеного суд вважає, що заповідач за життя свідомо, добровільно, на власний розсуд і належним чином реалізував власну волю і передбачене статтею 1233 ЦК України право на розпорядження власним майном шляхом його заповідання відповідачці, власноручно у присутності секретаря сільської ради підписав заповіт.

Належність підпису заповідачу позивачкою не оспорюється.

Відтак в суді встановлено, що заповіт відповідає дійсній волі заповідача на момент його складання.

В заповіті, що оспорюється зазначено як місце складання так і час складання, а саме день, місяць та рік.

Суд вважає, що відсутність годин та хвилин складання заповіту підставою для визнання його недійсним бути не може, оскільки в нормі закону прямої вимоги щодо зазначення годин та хвилин складання заповіту немає.

Сама тільки відсутність в заповіті дати народження заповідача та даних про те, що він прочитаний саме уголос підставою для визнання його недійсним також бути не може.

Суд вважає, що сама по собі наявність в заповіті згаданих неточностей не тягне за собою підстави вважати, що волевиявлення спадкодавця насправді було іншим і в заповіті є спотвореним.

Порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту, які б потягли за собою його нікчемність, тобто прямо суперечили Закону, судом не встановлено.

Що стосується посилань представника позивача про те, що заповіт посвідчений з порушенням вимог щодо цього, а саме не тією особою на яку рішенням органу місцевого самоврядування покладено обовязок вчинення цих дій, то суд зазначає наступне.

Так, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, вказана підстава позову заявлена представником позивача лише під час судових дебатів, відтак виходить за межі судового розгляду.

У той же час, як вбачається з рішення Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області №3-1.VІ від 08 листопада 2010 року обовязки щодо вчинення нотаріальних дій покладено на секретаря сільської ради ОСОБА_7, і саме ОСОБА_7 посвідчено заповіт ОСОБА_6, а не іншою не уповноваженою особою.

Відтак у судовому засіданні з'ясовано, що заповіт підписаний особисто заповідачем, відповідав справжньому його волевиявленню та складений без суттєвих порушень вимог щодо його форми та посвідчення, які б могли потягнути його недійсність чи нікчемність згідно вимог ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

За таких обставин порушених прав позивачки, які б підлягали захистові судом не виявлено, а тому підстав для задоволення позову судом не встановлено.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя