АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 635/1495/15-ц Головуючий суддя І інстанції Полєхін А. Ю.
Провадження № 22-ц/790/8670/15 Суддя доповідач Пилипчук Н. П.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про виплату заробітної плати
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Гуцал Л.В., Піддубного Р.М.

за участю секретаря - Огар І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою фізичної - особи підприємця ОСОБА_1

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної - особи підприємця ОСОБА_1 про визнання звільнення незаконним, стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та відшкодування моральної шкоди

та за зустрічним позовом фізичної - особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання трудових відносин припиненими, трудового договору розірваним з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, стягнення суми грошових коштів, набутих без достатньо правової підстави в якості остаточного розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом посилаючись на те, що 12.12.2013 року між ним та ФОП ОСОБА_1 був укладений трудовий договір, відповідно до умов якого позивач був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів. Між тим, в порушення умов договору, протягом всього часу перебування у трудових правовідносинах заробітна плата позивачу не виплачувалась. 06.11.2014 року позивач звернувся до відповідача з проханням виплатити йому заробітну плату за весь час роботи та повідомив про свій намір звільнитися за власним бажанням, оскільки відповідач порушує трудове законодавство. Не отримавши відповіді 22.12.2014 року позивач письмово звернувся до відповідача із проханням видати йому довідку про нараховану заробітну плату, наказ про його звільнення та трудову книжку. У січні 2015 року позивачем було отримано лист відповідача, яким останній пропонує надати пояснення з приводу відсутності на роботі з 06.11.2014 року та попередження про звільнення за прогул. 20.02.2015 року від відповідача на адресу позивача надійшов грошовий переказ на суму 1137 грн. Після пред*явлення позову позивачу стало відомо про те, що трудовий договір між сторонами розірваний 31.12.2015 року за прогул. Позивач вважає звільнення за прогул незаконним, оскільки дисциплінарне стягнення було застосовано після спливу більш ніж місяця. Крім того, перед звільненням роботодавець не запропонував надати письмові пояснення з приводу прогулу. Також, позивач посилається на те, що в день звільнення позивачем не було здійснено остаточний розрахунок, не видано трудову книжку, чим грубо порушено трудове законодавство. Позивач вказує, що діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральному та емоційному напруженні, знервованості, відчутті гострої несправедливості, тобто у моральних стражданнях внаслідок порушення своїх трудових прав. Позивач зазначає, що внаслідок невиплати заробітної плати він змушений змінювати звичний для себе спосіб життя. Після уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 остаточно просив визнати його звільнення за прогули незаконним, зобов'язати внести в його трудову книжку запис про звільнення працівника за п. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у сумі 3600 грн., заборгованість по заробітній платі за період часу з 12 грудня 2013 року по 31 грудня 2014 року у сумі 13941,14 грн., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку та видачі трудової книжки у сумі 11625,94 грн., а також 10000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, якою просив визнати ОСОБА_2 звільненим 05.11.2014 року з посади водія ФОП ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України - прогул без поважних причин, визнати трудовий договір від 12.12.2013 року розірваним 05.11.2014 року з ініціативи власника або уповноваженого ним органу на підставі п. 4 ст. 40 КЗПП України - за прогул без поважних причин, стягнути з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 суму грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави в якості остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 967,02 грн.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач вказував, що заробітна плата працівнику виплачувалася регулярно, у повному обсязі, відповідно до умов трудового договору. З боку працівника були відсутні скарги з приводу невиплати або неповної виплати заробітної плати, а також заяви про звільнення за власним бажанням. 06.11.2014 року позивач з невідомих причин припинив виконання роботи, що зафіксовано відповідними актами, останній день знаходження на роботі - 05.11.2014 року. Відповідачем направлялися вимоги про надання пояснень щодо поважності причин порушення Трудового договору, але відповіді на вказану вимогу не надійшло. 18.02.2015 року відповідачем проведено остаточний розрахунок з працівником ОСОБА_2 за фактично відпрацьований час шляхом здійснення грошового переказу на ім'я ОСОБА_2 у загальній сумі 1137,07 грн., залишення роботи працівником визнано самовільним та на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та з 05.11.2014 року працівника звільнено з роботи внаслідок прогулу без поважних причин, але для цілей оподаткування та звітності датою розірвання трудового договору зазначено 31.12.2014 року. Сума остаточного розрахунку внаслідок помилки була визначена невірно - замість 3 відпрацьованих виплачено за 20 робочих днів листопада 2014 року, тобто сума зайво сплачених позивачу коштів складає 967,02 грн., які відповідач просить повернути.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано звільнення ОСОБА_2 з посади водія фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули) - незаконним. Змінено формулювання звільнення ОСОБА_2 з 05.11.2014 року із звільнення за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України та вирішено вважати ОСОБА_2 звільненим з 05.11.2014 року за п. 3 ст. 38 КЗпП України. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 3600 грн. Стягнуто з фізичної особи - підприємця - ОСОБА_1, на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період часу з 12 грудня 2013 року по 05 листопада 2014 року - у сумі 11822,91 грн. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за період часу з 31 грудня 2014 року по 09 листопада 2015 року у сумі 11625,94 грн. Визначено, що рішення в частині виплати середнього заробітку за 1 місяць в сумі 1200 грн. підлягає негайному виконанню. Стягнуто з фізичної особи - підприємця - ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, у розмірі 500 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 та у задоволенні зустрічних позовних вимог ФОП ОСОБА_1 вирішено відмовити. З ФОП ОСОБА_1 у дохід держави стягнуто судовий збір за задоволені позовні вимоги майнового характеру у сумі 243,60 грн., за задоволені позовні вимоги немайнового характеру у сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1В просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що суд безпідставно не прийняв до уваги письмові докази та показання свідків. Звертає увагу, що судом не встановлені обставини та причини, які б свідчили про поважність причин відсутності працівника ОСОБА_2 на роботі починаючи з 06.11.2015 року. Вказує, що суд першої інстанції невмотивовано не врахував суму грошових коштів 1137,07 грн., виплачених ОСОБА_2 при звільненні. Посилається на ті самі обставини, якими обгрунтовував зустрічні позовні вимоги.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено, не заперечується сторонами, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особо-підприємцем без створення юридичної особи.

Згідно трудового договору між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеного 12.12.2013 року та зареєстрованого 13.12.2013 року у Харківському міському центрі зайнятості за № 9, позивач прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів.

Відповідно до умов договору, працівнику встановлено п'ятиденний робочий тиждень із режимом роботи з 09-00 годин до 18-00 годин, перерва з 13-00 годин до 14-00 годин, розмір заробітної плати складає 1200 грн.

Як встановлено судом та не оспорюється особами, що брали участь у розгляді справи, з 06.11.2014 року позивач припинив роботу за трудовим договором.

Як вбачається з повідомлення Харківського міського центру зайнятості від 03 березня 2015 року № ХМЦЗ-03-2976-26/15, трудовий договір між сторонами розірвано 31.12.2014 року в односторонньому порядку на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин) та знято з реєстрації 27 лютого 2015 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі суд першої інстанції правильно, з посиланням на ст. 94, ст. 115 КЗпП України, виходив з того, що ФОП ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того, що заробітна плата виплачувалась ним ОСОБА_2 належним чином.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

ФОП ОСОБА_1 наполягає, що факт виплати ОСОБА_2 заробітної плати підтверджується Відомостями про нарахування заробітної плати, Податковими розрахунками сумм доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податику, і сум утриманого з них податку, Звітами про суми нарахорваної заробітної плати. Між тим, суд першої інстанції дав вірну оцінку зазначеним доказам, наданим позивачем, правильно дійшовши висновку, що вказані докази свідчать про виконання ФОП ОСОБА_1 податкових зобов'язань та про нарахування ним заробітної плати найманим працівникам, однак не можуть підтвердити або спростувати факт виплати заробітної плати ОСОБА_2

Судова колегія критично ставиться до показань свідка ОСОБА_3, твердження якого про те, що заробітна плата працівникам ФОП ОСОБА_1 виплачувалась всім одночасно, своєчасно, на робочому місці - носять загальний, неконкретний характер; з таких свідчень прямо не вбачається, що безпосередньо ОСОБА_2 у присутності свідка отримував заробітну плату у встановленому договором розмірі, між тим, матеріали справи беззаперечних доказів факту отримання заробітної плати ОСОБА_2 не містять.

Представник ФОП ОСОБА_1 звертає увагу на відстуність скарг та звернень ОСОБА_2 з приводу несплати заробітної плати. Між тим ОСОБА_2 пояснив, що бажав заощадити певну суму грошей, тому зеперечень проти того, щоб отримати заробітну плату згодом одномоментно за тривалий період не виказував.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не врахована сума коштів 1137,07 грн., що була виплачена на користь ОСОБА_2 при звільненні спростовується змістом рішення суду першої інстанції, де наведений розрахунок суми стягнення та прямо зазначено про вирахування вказаної сплаченої суми із суми заборгованості.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині визнання звільнення незаконним та зміну формулювання звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 до вирішення питання про його звільнення звертався до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, сплинув строк притягнення до дисциплінарної відповідальності та був порушений порядок застосування дисциплінарнрого стячгнення, передбачений ч. 1 ст. 149 КЗпП України.

Судова колегія з такими висновками суду погоджується лише частково.

Так, судова колегія вважає встановленим, сторони фактично не заперечують, що позивач був відсутній на робочому місці з 06.11.2014 року.

Так, в суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що під час відрядження у м.Миколаїв в період з 03.11.2014 року по 05.11.2014 року у нього були викрадені грошові кошти 184000 грн. належні ФОП ОСОБА_1 З цього приводу між ним та ФОП ОСОБА_1 виник конфлікт, оскільки ФОП ОСОБА_1 звинувачував його у втраті грошей, вимагав, щоб ОСОБА_2 повернув втрачені кошти. ОСОБА_2 з власної ініціативи 06.11.2014 року відправився у м. Миколаїв, де 07.11.2014 року подав заяву до органів МВС про викрадення коштів та більше на роботу не вийшов через конфлікт із ФОП ОСОБА_1

Відповідач наполягає, що ним було дотримано процедуру звільнення, між тим, такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Звільнення за п.1 ст.41 КЗпП є дисциплінарним стягненням і допускається з додержанням правил, встановлених для застосування таких стягнень.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Матеріали справи не містять належних та допустмих доказів того, що після виявлення дисциплінарного проступку до звільнення відповідачем було запропоновано ОСОБА_2 надати письмові пояснення з приводу допущеного прогулу.

Суд першої інстанції надав правильну оцінку описам вкладення у цінні листи (а.с. 52-63 том 1) від 13 листопада 2014 року, 03 грудня 2014 року, 23 грудня 2014 року, оскільки вказані описи вкладлень свідчать про вміст цінних листів, проте самі по собі, за відсутності квитанцій про направлення рекомендованного листа, зворотніх повідомлень про вручення або невручення листа адресату не свідчать про відправлення листів.

Крім того, згідно повідомлення Харківської дирекції УДППЗ «Укрпошта» № 07-13-1426, проведено перевірку виробничих документів відділення поштового зв'язку Пісочин якою встановлено, яка саме кореспонденція направлялася на адресу ОСОБА_2 за період часу з 01 листопада 2014 року по 01 лютого 2015 року. Серед перелічених у повідомленні відправлень листи на адресу ОСОБА_2 від 13 листопада 2014 року, від 03 грудня 2014 року та від 23 грудня 2014 року не значаться.

Матеріалами справи підтверджено, що ФОП ОСОБА_1 направляв на адресу ОСОБА_2 пропозицію від 14.01.2015 року, якою пропонував ОСОБА_2 надати письмові пояснення з приводу прогулу та встановлював для цього п'ятиденний строк. Така пропозиція була отримана позивачем.

ФОП ОСОБА_1 вважає процедуру звільнення дотриманою, з огляду на отримання позивачем пропозиції від 14.01.2015 року. При цьому, з посиланням на ст. 210 ЦК України, датою звільнення позивача ФОП ОСОБА_1 вважає дату зняття трудового договору з реєстрації у Харківському міському центрі зайнятості 27 лютого 2015 року.

Між тим, такі доводи відповідача є помилковими, не грунтуються на законі, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами регулюються КЗпП України, а ст. 210 ЦК України в данному випадку до спірних правовідносин не застосовується. Зняття трудового договору з реєстрації у центрі зайнятості є лише наслідком його розірвання, тому датою розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України є 31.12.2014 року, як про це вказано у трудовому договорі.

За таких обставин, направлення ФОП ОСОБА_1, вже після звільнення ОСОБА_2, пропозиції від 14.01.2015 року не спростовує висновків суду про порушення ФОП ОСОБА_1 процедури звільнення ОСОБА_2

Проте, судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції про пропуск роботодавцем строку притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності, оскільки позивач був відсутній на роботі не лише 06.11.2014 року, а весь період з 06.11.2014 року до 31.12.2014 року. Зазначені обставини підтверджуються актами про відсутність працівника від 06.11.2014 року та від 27.12.2014 року та поясненнями самого ОСОБА_2

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів визнання звільнення ОСОБА_2 незаконним.

Позивач вказує, що заява про звільнення була зроблена ним ФОП ОСОБА_1 в усній формі 06.11.2014 року, однак доказів цього суду не надано, зазначені обставини відповідач не визнає.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 до його звільнення, що мало місце 31.12.2014 року звертався до відповідача із заявою про його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

22.12.2014 року на адресу відповідача ОСОБА_2 направлено заяву з проханням роз'яснити чи звільнено його за власним бажанням, провести остаточний розрахунок та видати належним чином оформлену трудову книжку.

Вказаний лист був отриманий відповідачем 25.12.2014 року, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням про отримання рекомендованої кореспонденції.

Між тим, зазначений лист не є заявою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У випадку незаконності звільнення, коли працівник не бажає перебувати з відповідачем у трудових відносинах, таке може бути підставою для зміни формулювання звільнення із зазначеної власником чи уповноваженим ним органом підстави, яка визнана незаконною, на звільнення працівника за власним бажанням останнього та зміни дати звільнення.

Зміна формулювання причин звільнення за власним бажанням з передбаченої ч. 3 ст. 38 КЗпП України підстави за цих обставин можлива у випадку, коли така заява була подана працівником до проведення його звільнення.

Враховуючи ту обставину, що заява ОСОБА_2 про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України була направлена до ФОП ОСОБА_1 23 січня 2015 року, тобто після того, як 31 грудня 2014 року він був звільнений з роботи за прогул, то висновки судів про зміну формулювання причин звільнення працівника за власним бажанням з 05.11.2014 року без зміни дати звільнення неможливо визнати правильними, оскільки такої заяви на момент прийняття рішення про звільнення не було. ОСОБА_2 не заявляв вимог про зміну дати звільнення, прямо зазначив про те, що дата звільнення його влаштовує (а.с. 21 том 1).

За таких обставин, погодитись із рішеннями суду першої інстанції в частині вирішення вимог про зміну дати і формулювання причин звільнення, про стягнення вихідної допомоги неможливо, рішення суду першої інстанції в цих частинах необхідно скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_2 в цих частинах - відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року № 6-144 цс 13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року № 6-159 цс 13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

ФОП ОСОБА_1 в апеляційній скарзі наполягає, що на нього безпідставно покладлена відповідальність за ст. 117 КЗпП України, оскільки відповідно до вимог закону він не зобов*язаний зберігати трудову книжку відповідача.

Проте, середній заробіток згідно рішення суду першої інстанції стягнуто з ФОП ОСОБА_1 за непроведення розрахунку з працівником при звільненні у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України.

Визначаючи суми стягнення суд першої інстанції виходив з того, що заробітна плата позивача становила 1200 грн., між тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було нарахована заробітна плата в розмірі 1300 грн. Проте, ОСОБА_2 рішення суду не оскаржує, із сумами визначиними судом погодився, тому судова колегія вважає за можливе рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку залишити без змін.

З огляду на доводи викладені вище, підстав для задоволення зустрічного позову ФОП ОСОБА_1 не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У справі, що розглядається, судом встановлено факт порушення відповідачем прав позивача у сфері трудових відносин, а відтак наявні правові підстави покладення на відповідача обов'язку відшкодувати позивачу моральну шкоду, розмір якої суд першої інстанції визначив у відповідності до принципів розумності та справедливості, тому в цій частині рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 38, 40, 47, 116, 117, 235 КЗпП України, ст. ст. 88, 303, 304, 307, п. 2, 3 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної - особи підприємця ОСОБА_1- задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року змінити в частині мотивів визнання звільнення ОСОБА_2 незаконним.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року в частинах зміни формулювання звільнення та стягнення вихідної допомоги - скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_2 в цих частинах - відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -