У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представників банку та ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" на рішення Дубровицького районного суду від 10 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" до ОСОБА_2, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 та Орган Опіки та піклування Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області, про виселення,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 та Орган Опіки та піклування Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області, про виселення.

Рішенням Дубровицького районного суду від 10 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, враховуючи положення ст. 109 ЖК України, не підлягає виселенню, оскільки спірне іпотечне майно було придбано не за рахунок кредитних коштів, вважав помилковим і доводив, що зазначена норма не покладає на банк обов'язку надати відповідачу тимчасове житло та не поширює свою дію на житлові приміщення, які належать особі на праві приватної власності.

Надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради віднесено до компетенції виконавчого комітету ради (п. 6 ч. 1 ст. 15 ЖК України). Виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52).

Дубровицький районний суд не з'ясував, до чиєї компетенції належить надання житла у разі виселення відповідачів. Також місцевий суд не перевірив у районі проживання відповідача наявність вільних житлових приміщень з фондів житла, призначеного для тимчасового проживання.

Законом України „Про виконавче провадження" визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України „Про державну виконавчу службу". Частиною 2 ст. 11 Закону передбачено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Відповідно до ч. 10 ст. 78 Закону у разі, якщо особі, яка підлягає виселенню, має бути надано інше житлове приміщення, державний виконавець надсилає відповідному житловому чи іншому органу повідомлення про строк виконання рішення щодо надання такого приміщення. У разі ненадання у визначений строк іншого житлового приміщення державний виконавець складає відповідний акт і звертається до суду з поданням про встановлення порядку подальшого виконання рішення. До вирішення судом зазначеного питання виконавчі дії не проводяться.

Крім того, у справі немає доказів про те, що відповідач не має іншого житлового приміщення.

Закон України «Про іпотеку» як спеціальний закон має перевагу над ЖК України.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ КБ „ПриватБанк" не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом установлено, що 7 серпня 2008 року між ПАТ КБ „ПриватБанк" і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ROR0GA00000069, відповідно до якого позичальник отримав у банку кредит у розмірі 108 650 грн. (а. с. 5-7).

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором 7 серпня 2008 року між ПАТ КБ „ПриватБанк" і відповідачем у даній справі ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку банку належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 8-10).

Унаслідок невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором станом на 14 березня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 168 802, 11 грн.

У зв'язку з цим рішеннями Дубровицького районного суду від 20 січня 2014 року та Апеляційного суду Рівненської області від 25 квітня 2014 року, які набрали законної сили, в рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором № ROR0GA00000069 від 7 серпня 2008 року у розмірі 168 802, 11 грн. було звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний відповідачу ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 11-14).

У даній справі ПАТ КБ „ПриватБанк" пред'явило до ОСОБА_2 позов про виселення (а. с. 2-3).

З повідомлення № 30.1.0.0/2-487 вбачається, що 26 травня 2014 року позивач надіслав відповідачу письмову вимогу про добровільне звільнення іпотечного майна, яку ОСОБА_2 отримав 18 червня 2014 року (а. с. 15-18).

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту (що має місце у даному випадку), який забезпечений іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Зазначена вище правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа № 6-1892цс15), від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1033цс15) тощо.

З огляду на те, що у даній справі житловий будинок, який належить відповідачу ОСОБА_2 й який є предметом договору іпотеки, було придбано не за рахунок отриманого позичальником ОСОБА_3 кредиту (що підтверджується свідоцтвом ОСОБА_2 про право власності на спірний житловий будинок № НОМЕР_1 від 17 жовтня 1974 року(а. с. 10)), а іншого житла у відповідача немає, місцевий суд, на переконання колегії суддів, дійшов цілком правильного висновку про неможливість виселення відповідача із вказаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

Тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" відхилити.

Рішення Дубровицького районного суду від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: