Ухвала

іменем україни

15 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Глибоцька сільська рада Бориспільського району Київської області, про встановлення факту та визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 1999 року до 2013 року вона та ОСОБА_7 проживали однією сім'єю як чоловік і дружина та вели спільне господарство. У 1999 році вона звернулася до Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області з проханням надати їй в оренду земельну ділянку та приміщення для вирощування грибів. За результатами розгляду її заяви Глибоцька сільська рада Бориспільського району Київської області надала їй в оренду земельну ділянку площею 1,75 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1. Вона разом із ОСОБА_7 працювали на орендованій землі: вирощували овочеві культури, гриби та займались вирощуванням свиней. Згодом на підставі договору купівлі-продажу нерухомості та біржової угоди від 26 квітня 2002 року № 16-02/12 вони придбали табір праці та відпочинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який до того часу перебував у них в оренді, загальною вартістю 33 089 грн. На підставі вказаного договору купівлі-продажу 07 вересня 2005 року вони зареєстрували табір праці та відпочинку інв. № 0667, павільйони табору інв. № 0668 на ім'я ОСОБА_7 Особисто зароблених коштів ОСОБА_3 було витрачено у сумі 20 тис. грн, крім того, до загальної вартості майна було додано спільно зароблені кошти подружжям із вирощування та реалізації грибів, овочів і м'яса. На той час сім'я проживала та працювала на території придбаного табору праці та відпочинку і за час спільного проживання за спільно зароблені кошти подружжя здійснило перебудову павільйонів табору, один з яких переобладнали у двоповерховий будинок, якому в подальшому було надано статус житлового будинку. Також у 2005 році на території табору праці та відпочинку вони побудовали теплицю, загальною площею 221, 1 кв. м та дві свердловини, глибиною 70 м/п та 40 м/п. В технічному паспорті теплиця зазначена як план будівлі «Е-1», а свердловини зазначені в оцінювальному акті про господарські будівлі та споруди технічного паспорта. Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_3 не була громадянином України, то на цій підставі земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,75 га рішенням Глибоцької сільської ради Бориспільського району Київської області від 20 березня 2007 року № 120-07-V було вилучено у неї та надано ОСОБА_7, на що вона надала свою згоду. Проте у подальшому спільне сімейне життя між ними не склалося та у 2013 році шлюбні стосунки між ними припинилися. Рішенням апеляційного суду Київської області від 07 квітня 2014 року встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 2013 року. Однак ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Із заявами про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7, до державного нотаріуса Бориспільської районної нотаріальної контори Черненко Н.Б. звернулися ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є дітьми ОСОБА_7 від першого шлюбу. Зазначила, що, враховуючи ту обставину, що придбане майно ОСОБА_3 та ОСОБА_7 внаслідок спільної праці та ведення спільного господарства було оформлено за останнім, то до складу спадкового майна ввійшла частина майна, яка належить ОСОБА_3

Уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, ОСОБА_3 остаточно просила встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_7 у період із 04 грудня 2001 року до 01 січня 2004 року, як таких, що не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою; встановити факт придбання табору праці та відпочинку відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості та біржової угоди від 26 квітня 2002 року № 16-02/12, який знаходиться по АДРЕСА_1, внаслідок спільної праці ОСОБА_3 та ОСОБА_7; визнати за собою право власності на Ѕ частини табору праці та відпочинку (інв. № 0667) та Ѕ частини павільйонів табору (інв. № 0668), які знаходиться по АДРЕСА_1; визнати за собою право власності на Ѕ частини житлового будинку, загальною площею 262,1 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1; визнати за собою право власності на артезіанську свердловину, глибиною 70 м, що розташована по АДРЕСА_1; визнати за собою право власності на Ѕ частини земельної ділянки із загальної площі 0, 25 га - площею 0, 125 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, державний акт на право власності на земельну ділянку від 20 березня 2008 року серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2; визнати за собою право власності на Ѕ частини земельної ділянки із загальної площі 1, 4930 га - площею 0, 7465 га для ведення особистого селянського господарства, державний акт на право власності на земельну ділянку від 20 березня 2008 року серії НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_4.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, від імені якого діє представник, просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю. Якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Згідно з ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 215 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Зокрема, правильним є висновок суду про те, що вимога позивача про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_7 у період із 04 грудня 2001 року до 01 січня 2004 року задоволенню не підлягає, оскільки встановлення цього факту не створює жодних юридичних наслідків, від його встановлення не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про встановлення факту придбання вищевказаного табору праці та відпочинку відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості та біржової угоди від 26 квітня 2002 року № 16-02/12 внаслідок спільної праці ОСОБА_3 та ОСОБА_7, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини.

Разом із тим суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частини вищевказаного табору праці та відпочинку та Ѕ частини павільйонів табору, оскільки в установленому законом порядку, який діяв на момент укладення біржової угоди, ОСОБА_7 став одноосібним власником табору праці та відпочинку та павільйонів табору. Сам по собі факт реєстрації 07 вересня 2005 року Бориспільським РБТІ права власності за ОСОБА_7 на табір праці та відпочинку та павільйони табору не дає підстав для визнання за позивачем права власності на Ѕ його частини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1, суд правильно виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що право власності на цей будинок було взагалі зареєстровано.

Крім того, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на артезіанську свердловину, глибиною 70 м, оскільки позивачем не надано суду жодного належного і допустимого доказу, який би підтвердив, що дана свердловина була побудована, та на неї було зареєстровано право власності під час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 2013 року.

Правильним є також висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частини земельних ділянок, оскільки земельні ділянки площею 0,25 га та 1,4930 га, на які ОСОБА_7 20 березня 2008 року отримав державні акти на право власності на землю на підставі рішення Глибоцької сільської ради від 20 березня 2007 року № 113-07-V, є його особистою приватною власністю, а тому поділу не підлягають.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи, а саме: суди не з'ясували моменту та підстав виникнення права власності на спірне майно та не застосували до спірних правовідносин ст. ст. 6, 17 Закону України «Про власність», ст. 112 ЦК УРСР (1963 року), ст. 74 СК України, натомість помилково застосували ст. ст. 81, 116 ЗК України, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

І.К.Парінова