Справа № 129/198/15-ц
Провадження № 2/135/12/16
РІШЕННЯ

іменем України

24.03.2016 року Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Корнієнка О.М.,

при секретарі Паладій Н.П.,

з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 місцевої прокуратури ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 місцевої прокуратури Вінницької області, Гайсинського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Гайсинського районного суду Вінницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями і бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури і суду,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 місцевої прокуратури Вінницької області, Гайсинського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Гайсинського районного суду Вінницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями і бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури і суду. Зазначив, що 13.10.2010 року слідчим Гайсинського РВ УМВС України винесено постанову, якою відносно нього було порушено кримінальну справу №10050321 за ч.1 ст.320 КК України. 23.05.2011 року йому було предявлено обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.320 КК України. Вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 09.12.2011 року його було визнано винним в скоєні злочину передбаченого ч. 1 ст.320 КК України. Виконуючи вирок Гайсинського районного суду від 09.12.2011 року ним було сплачено штраф у розмірі 700 грн. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.10.2013 року вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 09.12.2011 року скасовано, а справу провадженням закрито за відсутністю в його діях складу злочину. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.04.2014 року вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 09.12.2011 року скасовано, а справу закрито за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.320 КК України. 27.08.2014 року він звернувся до Гайсинського районного суду з проханням розяснити порядок поновлення його порушених прав та порядок відшкодування завданої шкоди. В даному розясненні йому було відмовлено. Також він звернувся з заявами про розяснення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та до Апеляційного суду Вінницької області, на що отримав відповіді, що усі дії по виконанню вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» проводить суд, що розглядав справу у першій інстанції. В звязку з отриманим розясненням він звернувся до Гайсинського районного суду з заявою в порядку КПК, однак його заяву було розподілена в порядку ЦПК та залишена без руху. Зазначив, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом виникає в звязку із закриттям кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення. У наведених в своєму позові розрахунку вказав, що під слідством і судом він перебував з 23.05.2011 року по 10.04.2014 року, що складає 34 місяці та 17 днів. Також відшкодуванню підлягають кошти в сумі 700 грн. сплаченого, з метою виконання вироку суду, штрафу та витрати на надання йому правової допомоги. Вважає, що своїми незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) держава України в особі досудового слідства ( Гайсинське РВ УМВС України, Прокуратура Гайсинського району ) і суду ( Гайсинського районного суду ) завдала йому значної майнової ( матеріальної) і моральної ( немайнової) шкоди, внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу підписки про невиїзд, зверхнє відношення, як до злочинця погіршило його фізичний стан здоровя та психологічний стан як людини і громадянина. Після предявлення обвинувачення він був у подавленому стані, не маючи а ні роботи, а ні коштів для існування, так як на роботу не міг працевлаштуватися, так як всі вважали що він злочинець, принизивши його честь, гідність, ділову репутацію. Також погіршилися відносини з оточуючими і близькими людьми. Під слідством та судом він знаходився майже 4 роки, на протязі яких він не міг вільно та за власним бажанням покидати місце проживання, чим було суттєво порушені його конституційні права на вільне пересування територією України та інших держав, був обмежений у виїзді за межі України. Було підірвано його авторитет у суспільстві, повністю усунуто від активного життя, принижено його честь лікаря. В звязку з чим просив суд стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на його користь завдану Гайсинським РВ УМВС України у Вінницькій області, прокуратурою Гайсинського району, Гайсинським районним судом Вінницької області майнову (матеріальну) шкоду у розмірі 17110 грн., що складається із 700 грн. безпідставно сплаченого штрафу, 16372 грн. витрат на правову допомогу та в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди 99216 грн..

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Доповнивши, що розмір відшкодування моральної шкоди 99216 грн. визначений проведеною експертизою.

Позивач ОСОБА_1, будучи допитаним в судовому засіданні як свідок в порядку ст. 184 ЦПК України, повідомив, що з початку порушення кримінальної справи йому було завдано значної моральної шкоди, він двічі на тиждень приходив і писав пояснення. Відчував постійний тиск з боку різних державних органів. Розпочалось все із перевірки КРУ, прокурора, інспекції з нагляду за наркотиками. Всі перевірки заважали працювати. Його неправомірно звинувачували, пішов поголос по лікарні, що його притягують за зберігання наркотиків. Йому було обрано запобіжний захід, що обмежувало його право на вільне пересування. Після винесення вироку він був морально пригнічений, його позбавили права займати посади, колишні колеги змінили своє відношення до нього, а працював він в лікарні 30 років. Він хотів працювати лікарем, однак не міг влаштуватись в Гайсинській лікарні. При змінах в звичному способі життя зявилась необхідність адаптуватись до нових умов існування та життєдіяльності, переживав постійні переживання за своє майбутнє, що вплинуло на його стан, знижувався настрій, відчував емоційну напругу, тощо. Вказав, що супровід адвоката по справі розпочався із подачі першої скарги. Його життя та життя сімї пішло шкереберть, вони переїхали жити в село. Вказав, що його звільнили з роботи згідно рішення районної ради, де немає вказівки що через кримінальну справу, однак позивач напряму повязує звільнення саме з кримінальною справою. Зазначив, що сплатив штраф приблизно в кінці 2011 на початку 2012 року. Вважає, що перебував під слідством та судом з 23.05.2011 року по 10.04.2014 року

Представник позивача суду додатково повідомила, що стягнення моральної шкоди повязано із порушенням та розслідуванням кримінальної справи по якій було винесено вирок, яким позивача було визнано винним. Однак обвинувальний вирок було скасовано. Також завдана позивачу моральна шкода повязана із звільненням з роботи, оскільки одним із доказів при розгляді справи про поновлення на роботі було посилання на вирок суду. Вчинене ОСОБА_1 порушення було формальним, за яке його не притягували до адміністративної відповідальності, оскільки він фізично не міг обладнати кімнату для зберігання препаратів. Вважають, що проведеною експертизою правильно обраховано розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду. Вказала, що вона захищала ОСОБА_1 під час розслідування кримінальної справи, а тому просила стягнути, зокрема, витрати на надану правову допомогу, яка підтверджена квитанціями та відповідним розрахунком, а також витрати за проведену експертизу. Зазначила, що рішення Гайсинського районного суду по справі про поновлення ОСОБА_1 на роботі оскаржувалось за нововиявленими обставинами, однак, судом було відмовлено в перегляді.

Представник відповідача ОСОБА_3 місцевої прокуратури в судовому засіданні зазначила, що прокуратура не може бути відповідачем по даній справі, в останній редакції позову вимоги до них не висуваються, однак вважають, що позов безпідставний. Вимоги позивача про стягнення 700 грн. суми штрафу не підлягають задоволенню через відсутність доказів сплати ОСОБА_1 штрафу. Висновок психологічної експертизи не є належним доказом по справі, оскільки експертиза проведена лише по факту звільнення позивача з роботи, а таке звільнення неправомірним не визнавалось і було проведено до притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Також, прокурором Гайсинського району було подано заперечення на позовну заяву в якому зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, у порушення вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України не обґрунтовано розмір заявленої ним моральної шкоди, не вказано, які саме дії прокуратури Гайсинського району призвели до моральних страждань, погіршення його фізичного стану здоровя та у чому полягає завдана відповідачами моральна шкода. Позивачем не надано до суду доказів на підтвердження погіршення стану здоровя, та наявності причинного звязку між такими змінами та перебуванням його під слідством та судом. Тому просили у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Представник Гайсинського відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. В матеріалах справи наявне заперечення на позовну заяву Гайсинського РВ УМВС України, в якому зазначено що Гайсинський РВ УМВС України вказаного позову не визнає, вважає його безпідставним та необґрунтованим тому, що Гайсинський РВ УМВС України є неналежним відповідачем по заявленому цивільному позову. Немає доказів незаконних дій працівників Гайсинський РВ УМВС України у Вінницькій області щодо притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого та обрання відносно нього міри запобіжного заходу підписки про невиїзд, а це свідчить про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди з Гайсинського РВ УМВС України у Вінницькій області. Не доведено факт душевних страждань в суді належними засобами доказування і доказування цих обставин покладається на особу, яка про це зазначає. Недоведення обставин є підставою для відмови у позові.

Представник Гайсинського районного суду Вінницької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. В матеріалах справи наявне заперечення Гайсинського районного суду в якому вказано, що ознайомившись з висновком експерта від 27.01.2016 року № 1565/15-21, Гайсинський районний суд заявляє про невідповідність його вимогам законодавства, через те, що в експертизі досліджувалось лише питання про моральну шкоду, завдану звільненням позивача з роботи, тоді як звільнення відбулось правомірно. Зазначено, що ОСОБА_1 міг працевлаштуватись лікарем, оскільки вироком йому було заборонено займати керівні посади, а йому пропонували працювати лікарем в ЛОР відділенні. З огляду на викладене просив суд висновок експерта від 27.01.2016 року до уваги не брати на підставі ч.3 ст.58 ЦПК України як доказ, який не стосується предмета доказування, а в позові, в тому числі і зменшеному розмірі позовних вимог, відмовити через недоведеність належними і достовірними доказами.

Представник Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, заперечень проти позову не подавав.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника ОСОБА_3 місцевої прокуратури, письмові заперечення відповідачів, дослідивши матеріали даної справи, матеріали кримінальної справи № 1-311/2011 Гайсинського районного суду Вінницької області, матеріали скарги ОСОБА_1 на постанову про порушення кримінальної справи (справа Гайсинського районного суду № 4-52/2011), суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що 13.10.2010 року слідчим Гайсинського РВ УМВС України у Вінницькій області було порушено кримінальну справу по факту порушення встановлених правил обігу наркотичних засобів, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України (а. 1 Т. 1 кримінальної справи № 1-311/2011).

23.05.2011 року слідчим Гайсинського РВ УМВС було винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого і предявлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України (а. 156 Т. 1 кримінальної справи № 1-311/2011).

Відповідно до постанови слідчого Гайсинського РВ УМВС від 23.05.2011 року до участі в кримінальній справі було допущено захисника адвоката ОСОБА_2, яка захищала ОСОБА_1 на підставі ордера від 23.05.2011 року (а. 154, 155 Т. 1 кримінальної справи № 1-311/2011).

09.12.2011 року Гайсинським районним судом Вінницької області було винесено вирок, згідно якого ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України та призначено покарання у виді штрафу в сумі 700 грн. з позбавленням на два роки права займати в медичних закладах посади, повязані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій. До набрання вироком законної сили запобіжний захід залишено попередній підписку про невиїзд (а. 89-97 Т. 5 кримінальної справи № 1-311/2011).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 25.01.2012 року вказаний вирок залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.08.2012 року ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 25.01.2012 року скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24.10.2012 року вирок Гайсинського районного суду від 09.12.2011 року залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільний і кримінальних справ ухвалою від 11.06.2013 року скасував ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24.10.2012 року і направив справу на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02.10.2013 року скасував вирок Гайсинського районного суду від 09.12.2011 року, провадження у справі закрив в звязку з відсутністю складу злочину в діях ОСОБА_1

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільний і кримінальних справ ухвалою від 10.04.2014 року змінив ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02.10.2013 року, та постановив вважати, що вирок Гайсинського районного суду від 09.12.2011 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а справу щодо нього провадженням закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року та ч. 2 ст. 11 КК України за відсутністю в його діянні складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 320 КК України, через малозначність.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом.

Згідно зі ст. 1176 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року № 266/94-ВР (далі по тексту Закон України № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтею 3 Закону України № 266/94-ВР встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема: 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Положеннями ст. 4 вказаного Закону передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 зазначеного Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільних законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно положень ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, матеріалів кримінальної справи, позивач перебував під слідством та судом з 23.05.2011 року по 02.10.2013 року, тобто протягом 28 місяців 9 днів (28,3 місяця (28+9/30=28,3)), при цьому відносно нього було застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. Тому позивач має право на відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України моральної шкоди, яка була йому заподіяна у зв'язку з незаконним притягненням як обвинуваченого та засудженням.

Суд не погоджується з доводами позивача та його представника про те, що період перебування під слідством та судом тривав з 23.05.2011 року по 10.04.2014 року. Оскільки фактично із винесенням Апеляційним судом Вінницької області ухвали від 02.10.2013 року, обвинувальний вирок відносно ОСОБА_1 було скасовано, а провадження у справі закрито. Ухвала апеляційного суду набрала законної сили в день її проголошення. А суд касаційної інстанції 10.04.2014 року лише змінив вказану ухвалу в частині формулювання причин закриття провадження у справі.

Заперечення відповідачів проти позову не спростовують висновків суду про необхідність відшкодування позивачу шкоди відповідно до положень Закону України № 266/94-ВР. Оскільки кримінальну справу відносно ОСОБА_1 було закрито за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до положень Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» з 1 січня 2016 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 1 378 грн. З урахуванням викладеного, мінімальний розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Таким чином, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи та з урахуванням змісту вказаних норм закону, у позивача виникло право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Враховуючи час перебування позивача під слідством та судом 28 місяців 9 днів (28,3 місяця), суд дійшов висновку про те, що розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу не може бути меншим 38 997,4 грн. (28,3 х 1378 = 38997,4).

Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, яку було завдано позивачеві, суд виходить з такого.

Обгрунтовуючи розмір компенсації за завдану моральну шкоду в сумі 99216 грн. позивач посилається на наявний у справі висновок судово-психологічної експертизи № 1565/15-21 від 27.01.2016 року, згідно якого розмір такої компенсації визначено на рівні 72 мінімальних заробітних плат (тобто 99216 грн. (72 х 1378=99216).

Суд вважає такий розмір компенсації моральної шкоди із посиланням на експертний висновок необґрунтованим.

Відповідно до ч. 6, 7 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Оцінюючи висновок судово-психологічної експертизи, суд вважає його таким, що суперечить встановленим по справі фактичним обставинам та іншим дослідженим матеріалам справи зважаючи на таке.

У висновку експерта дослідження проводилось лише із того, що позивачеві завдано моральну шкоду незаконним звільненням з роботи. Розрахунок розміру відшкодування проводилось за формулою ОСОБА_5 При цьому ретельно дослідивши дану методику, судом встановлено, що коефіцієнт «d» (розмір компенсації презюмованої шкоди, що визначається по таблиці відносних одиниць відповідно соціально-психологічним аспектам події, досліджуваним по справі), експертом вибрано 72 МЗП, що згідно таблиці методики, що застосовувалась експертом, відповідає коефіцієнту 0,1 у відносних одиницях, тобто розміру 72 мінімальних зарплат. Однак, такий коефіцієнт та розмір МЗП у таблиці методики застосовується при виді правопорушення «незаконне звільнення».

Разом з тим, позивачем в судовому засіданні не доведено, що його звільнення з роботи було незаконним.

Судом встановлено, що згідно розпорядження Гайсинської районної ради № 49 від 30.11.2010 року, яке підлягало затвердженню на черговій сесії районної ради, до ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з займаної посади головного лікаря Гайсинської центральної районної лікарні.

Тобто звільнення з роботи відбулось до того, як 09.12.2011 року Гайсинським районним судом було винесено обвинувальний вирок відносно ОСОБА_1 На час звільнення з роботи ОСОБА_1 ще навіть не було притягнуто як обвинуваченого по кримінальній справі.

Дані обставини визнаються сторонами, та підтверджуються, зокрема, копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 68).

Позивач оскаржував своє звільнення з посади в судовому порядку. Рішенням Гайсинського районного суду від 22.03.2012 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про поновленні на роботі. Рішення набрало законної сили 28.05.2013 року (а.с. 148-150).

Позивач в судовому засіданні вказував, що кримінальна справа виникла саме після подачі ним позову про поновлення на роботі. Представник позивача зазначила в судовому засіданні, що рішення Гайсинського районного суду від 22.03.2012 року яким було відмовлено в поновленні позивача на роботі оскаржувалось в апеляційному порядку, однак апеляційним судом залишено в силі. Після скасування обвинувального вироку позивачем подавалась заява про перегляд даного рішення за нововиявленими обставинами, однак в задоволенні заяви було відмовлено.

Відтак суд вважає, що посилання позивача та його представника на те, що рішення Гайсинського районного суду від 22.03.2012 року яким було відмовлено в поновленні позивача на роботі, базується лише на тому, що його було засуджено, на думку суду є безпідставним.

Безпідставним є також і обґрунтування позивачем розміру компенсації моральної шкоди з посиланням на те, що у звязку з незаконним засудженням його було звільнено з роботи, що позбавило його права на працю та права займатись улюбленою справою, залишило його та сімю без засобів до існування, тощо.

Суд повністю відкидає висновок експерта як доказ по справі, оскільки експертом, дослідження проведено із спотворенням вихідних даних. В звязку з чим вимоги позивача про стягнення на його користь витрат на проведення експертизи не підлягають задоволенню.

Тому суд вважає обґрунтованими заперечення відповідачів Гайсинського районного суду та ОСОБА_3 місцевої прокуратури в частині спростування висновку експерта як доказу по справі.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№ 4 від 31 березня 1995 року з відповідними змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховується стан здоров'я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

На підставі викладеного, враховуючи: що розмір компенсації моральної шкоди, завданої позивачу не може бути менший 38 997,4 грн.; однак зважаючи на обставини на які посилався позивач у позовних заявах та у судовому засіданні, у тому числі свідчення позивача, допитаного як свідка за його згодою; ступінь та глибину душевних страждань позивача, завдану незаконним засудженням, обранням щодо нього запобіжного заходу; період перебування під слідством та судом протягом 28 місяців 9 днів; те, що сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності та набрання законної сили обвинувальним вироком суду - є значною психологічною травмою; істотність і характер вимушених змін у його житті і стосунках які він зазнав у зв'язку із тривалим кримінальним провадженням та необхідністю відновлення попереднього стану; обмеження щодо права на займання в медичних закладах посад, повязаних з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обовязків, які діяли після набрання законної сили обвинувальним вироком суду; характер моральних страждань, керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду необхідно визначити в сумі 55000 грн.

При цьому суд враховує й те, що протягом тривалого часу позивач не міг навіть отримати розяснення щодо порядку поновлення його порушених прав та порядку відшкодування завданої йому шкоди.

Разом з тим, суд вважає, що вказаний розмір компенсації не може бути більшим ніж той, який визначений судом, зважаючи, зокрема, на те, що ОСОБА_1 все ж допускав певні порушення, перебуваючи на посаді головного лікаря. Вказані обставини були встановлені судами першої та апеляційної інстанції при розгляді кримінальної справи, з такими висновками погодився і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних в ухвалі від 10.04.2014 року (а.с. 54-56). Однак, в звязку з малозначністю вказаних порушень, судом касаційної інстанції було закрито провадження у справі з підстав відсутності в діянні складу злочину через малозначність (ч. 2 ст. 11 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року).

Посилання позивача не те, що він взагалі не міг отримувати доходи спростовується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1, наданими Гайсинською ОДПІ за № 1366 від 23.04.2015 року (а.с. 145). З якої видно, що позивач працював певний час та отримував дохід у виді заробітної плати. Так, згідно вказаної довідки видно, що під час перебування під слідством та судом ОСОБА_1 не отримував доходів у виді заробітної плати починаючи з другого кварталу 2011 року і по третій квартал 2012 року. Разом з тим він отримував доходи у виді заробітної плати в четвертому кварталі 2012 року та протягом 2013 року.

Крім того, позивачем не доведено твердження про те, що він не міг працевлаштуватись лікарем в лікарні. Оскільки вироком суду його було позбавлено права займати лише посади, повязані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обовязків.

А згідно листа Гайсинської центральної районної лікарні № 958 від 29.04.2015 року зазначено, що з 01.11.2010 року по 01.05.2012 року по лікарні була вакантна посада лікаря-отоларинголога (в різні періоди від 0,5 до 1 ставки) (а.с. 147).

Згідно листа апарату Верховної ОСОБА_4 України № 20-12/1566а від 30.04.2015 року та довідки (а.с. 209, 210) зазначено, що ОСОБА_1 з 14.12.2012 року по 27.11.2014 року був помічником-консультантом на громадських засадах народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_6 В трудових відносинах з Апаратом ВР України не перебував, заробітну плату не отримував. Дане свідчить про те, що соціальні звязки ОСОБА_1 не було повністю втрачено.

Відповідно до ч.1 ст. 43 Бюджетного кодексу України Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року № 12-рп/2001 встановлено, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов'язаннями. Згідно з частиною першою статті 33 Цивільного кодексу держава не відповідає по зобов'язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов'язаннях держави. Водночас Конституція України гарантує громадянам у випадках відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів (статті 56, 62).

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, на яке покладено повноваження по здійсненню через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів.

Пунктом 1.3. Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 02 лютого 2007 року, № 28 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 лютого 2007 року за № 149/13416, виконання рішень суду, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється Державним казначейством України за вимогами державних виконавців за черговістю їх надходження, за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету.

Аналогічне положення міститься й у п.1.3. Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 04 лютого 2008 року № 39 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 лютого 2008 року за №110/14801,чинного з 20 лютого 2008 року.

З урахування наведеного, в системному звязку з положеннями ст. 4 Закону України № 266/94-ВР, суд дійшов висновку, що стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

В звязку з викладеним, оскільки відшкодування шкоди має проводитись за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів, тому у задоволенні позову до ОСОБА_3 місцевої прокуратури Вінницької області, Гайсинського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Гайсинського районного суду Вінницької області слід відмовити.

Щодо позовних вимог про відшкодування сплаченого штрафу та витрат на правову допомогу сплачених ОСОБА_1 по кримінальній справі, суд виходить з такого.

Згідно ст. 11 Закону України № 266/94-ВР у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язаний роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Передбачений вказаною нормою закону обов'язок такого роз'яснення у відношенні позивача за ініціативою суду не виконаний.

Також щодо позивача вчасно не виконано вимог п.11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 4 березня 1996 року, стосовно направлення йому відповідного повідомлення про можливість звернення протягом шести місяців з моменту отримання останнього до відповідних органів з метою відшкодування шкоди.

Позивач звертався із заявами про розяснення йому порядку поновлення його порушених прав до Гайсинського районного суду, Апеляційного суду Вінницької області, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.с. 57-60).

При цьому згідно відповідей судів першої та касаційної інстанції вказано, що таке розяснення має здійснити суд, що ухвалив рішення про відсутність в його діях складу злочину (а.с. 71, 72).

А в розясненні суду апеляційної інстанції лише зроблено посилання на те, що дії по відшкодуванню шкоди має провести суд першої інстанції. У разі незгоди з винесеною судом ухвалою, громадянин може її оскаржити ухвалу суду до суду вищої інстанції (а.с. 60).

Встановлено, що ОСОБА_1 09.09.2014 року звертався із заявою до Гайсинського районного суду про відшкодування йому, зокрема, й матеріальної шкоди (а.с. 63).

Проте, дану заяву було залишено без руху та згодом повернуто заявнику (а.с. 61, 62).

21.01.2015 року позивач повторно звернувся із заявою про винесення ухвали про відшкодування, зокрема, матеріальної шкоди. Однак заяву було знову залишено без руху, і в подальшому ОСОБА_1, виправляючи недоліки заяви згідно ухвали суду, звернувся із даним позовом.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач був позбавлений можливості захистити своє право на відшкодування матеріальної шкоди у спосіб та в прядку, визначеному ст. 11, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до змісту ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відтак, враховуючи наявність порушеного права позивача, права на звернення до суду за захистом такого права та права на відшкодування витрат на правову допомогу по кримінальній справі, провадження у якій було закрито, з метою захисту прав позивача, суд вважає, що відсутні підстави для закриття провадження у справі в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди. А тому такі вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства по даній справі.

Позивач просить стягнути на його користь 700 грн. сплаченого штрафу та 16372 грн. витрат на правову допомогу.

Позивач вказував, що сплатив призначений вироком суду штраф приблизно в січні лютому 2012 року.

Однак, позивачем не доведено факт сплати ним штрафу. Доказів, що підтверджували б сплату штрафу позивачем не надано. Ретельно дослідивши матеріали кримінальної справи № 1-311/2011 Гайсинського районного суду Вінницької області, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази сплати штрафу (квитанція, лист, тощо).

Згідно відповіді відділу ДВС Гайсинського РУЮ №1456/2-14 від 24.04.2015 року зазначено, що виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 700 грн. штрафу був отриманий діловодом відділу 06.03.2012 року. Зазначений виконавчий лист втрачений, виконавче провадження по ньому не відкривалось, виконавчі дії не проводились, інформація про сплату штрафу відсутня (а.с. 143).

В звязку з чим, в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування 700 грн. сплаченого штрафу слід відмовити.

Вирішуючи спір в частині відшкодування витрат на правову допомогу, суд керується положеннями п. 4 ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР № 266/94-ВР, відповідно до якого, громадянину підлягають поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що під час розслідування та судового розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_1 правову допомогу йому надавав захисник адвокат ОСОБА_2 Захисника було допущено до участі в кримінальній справі 23.05.2011 року згідно постанови слідчого. ЇЇ повноваження були підтверджені ордером від 23.05.2011 року (а. 154, 155 Т. 1 кримінальної справи № 1-311/2011).

На підтвердження своїх вимог про стягнення понесених витрат на правову допомогу позивачем надано квитанції про оплату послуг адвоката по кримінальній справі по звинуваченню ОСОБА_1 на загальну суму 19910,4 грн. починаючи з 23.05.2011 року (а.с. 4-14). Крім того, позивачем надано реєстр процесуального часу затраченого адвокатом при наданні правової допомоги та розрахунок оплати, згідно якого за період часу з 23.05.2011 року по 09.09.2014 року розрахунковий розмір оплати становить загалом 16372 грн. (а.с. 15-16).

На думку суду, вказані докази оплати коштів адвокату та розрахунок належним чином підтверджують понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу по кримінальній справі, за виключенням наступних витрат.

Так, ретельно перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає, що із нього мають бути виключені наступні витрати.

Так, в розрахунку витрат на правову допомогу вказано, що за слухання скарги в суді 31.05.2011 року затрачено 2 год. роботи адвоката, тому розмір оплати становить 738 грн. Однак позивачем не надано доказів того, що 31.05.2011 року в суді розглядалась будь-яка скарга ОСОБА_1 по кримінальній справі за його звинуваченням по ч. 1 ст. 320 КК України (згідно матеріалів справи № 4-52/2011 скарга ОСОБА_1 на постанову слідчого слухалась в Гайсинському районному суді 27.05.2011 року, а судове засідання згідно протоколу тривало 1 годину). Тому витрати в сумі 738 грн. підлягають виключенню з розрахунку.

Судове засідання в Гайсинському районному суді 18.11.2011 року було призначене на 10 год. 30 хв, а не так як вказано в розрахунку 10-00 (підтверджується розпискою ОСОБА_1 та журналом судового засідання (Том 5 кримінальної справи, а.с. 53)). Тому за 18.11.2011 року з урахуванням принципів розумності, обгрунтованості та справедливості відшкодуванню підлягають витрати в сумі 394 грн. а не 591 грн. (враховуючи розмір мінімальної заробітної плати та принципів згідно яких проведено розрахунок (40% від мінімальної заробітної плати за 1 год. роботи адвоката)). Тому виключенню підлягають витрати в сумі: 197 грн. (197 = 591 - 394).

Позивачем не підтверджено належними доказами витрати на дорогу, які вказані в розрахунку: на а.с. 15 в сумі 200 грн.; 24.10.2012 року в сумі 200 грн.; 02.10.2013 року в сумі 200 грн. Тому витрати на дорогу на загальну суму 600 грн. підлягають виключенню з розрахунку.

Підлягають виключенню із розрахунку вказані на а.с. 16 витрати в сумі 974 грн. на оформлення заяв до суду від 09.09.2014 року. Оскільки такі заяви були подані після винесення остаточної ухвали Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.04.2014 року, провадження у кримінальній справі було вже закрито. З цих же підстав не підлягають відшкодуванню і витрати вказані в розрахунку на аркуші справи 17.

Таким чином, розраховуючи суму доведених позивачем витрат на правову допомогу по кримінальній справі, встановлено, що сума таких витрат становить 13863 грн. різниця між позовними вимогами в цій частині та виключеними за недоведеністю витратами (13863 = 16372 738 197 600 - 974).

Відтак, суд вважає доведеними позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу по кримінальній справі в сумі 13863 грн.

Заперечення відповідача Гайсинського районного суду в частині суми витрат на правову допомогу по кримінальній справі з посиланням на те, що захисник був менше часу в судових засіданнях, ніж вказано у розрахунку, суд не приймає до уваги. Оскільки розмір витрат на правову допомогу по кримінальних справах законодавством не обмежується.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 55000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 13863 грн. відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 14 Закону України № 266/94-ВР, сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інтереси ОСОБА_1 у цивільній справі представляла адвокат ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру.

Як роз'яснено в п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу в цивільній справі позивачем надано квитанції, виписані адвокатом на загальну суму 8000 грн. та реєстр процесуального часу при наданні правової допомоги і розрахунок оплати від 24.03.2016 року на 7230 грн. (згідно запису в розрахунку зазначено, що ОСОБА_1 повернуто 770 грн., що підтверджено позивачем у судовому засіданні).

Ретельно перевіривши наданий розрахунок, суд вважає його обґрунтованим, за виключенням наступного:

Згідно запису в розрахунку оплати вказано, що 29.05.2015 року адвокатом затрачено 30 хв. на ознайомлення із матеріалами справи, тому розмір оплати становить 240 грн. (із розрахунку 40 % від мінімальної заробітної плати за 1 год. роботи). Проте з цього ж розрахунку видно, що 13.05.2015 року адвокат ознайомлювалась із справою протягом 1 год. 30 хв. З 13.05.2015 року по 29.05.2015 року до справи було додано лише 7 аркушів, з яких лише 1 довідка (а.с. 210), а інші супровідні листи і конверти. Таким чином, суд вважає, що ознайомитись із текстом довідки адвокат міг протягом 2 хвилин. А відтак сума витрат має складати не 240 грн. а 16 грн. ( 240 грн. за 30 хв., тому 6 грн. за 2 хв. (240/30 х 2 = 16). Тому виключенню із розрахунку підлягає 224 грн. (224 = 240-16).

Крім того, в розрахунку оплати вказано, що 25.02.2016 року подано заяву про зменшення позовних вимог, на що затрачено 2 год., тому розмір витрат становить 1100 грн. Однак, вбачається що зміст заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 287-289) фактично відповідає змісту позовної заяви (а.с. 30-32), окрім зміненої прохальної частини. Тому суд вважає, що на виготовлення такої заяви адвокату достатньо було 20 хв. часу, тобто витрати мають становити 183,7 грн. (187,3 = 551,2 х 20/60). Тому виключенню із розрахунку підлягає 916,3 грн. (916,3 = 1100 183,7).

Відтак, підтвердженими витратами на правову допомогу по цивільній справі є 6089,7 грн. (6089,7 = 7230 224 916,3).

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати мають бути присуджені позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивач предявив позов на загальну суму 116326 грн. (116326 = 17110 + 99216). Позов задоволено на загальну суму 68863 грн. (68863 = 55000+13863). Відтак частка задоволених вимог із вимог, що предявлялись позивачем становить 60 % (0,6 = 68863/116326).

Тому позивачу мають бути компенсовані за рахунок держави судові витрати по цивільній справі в розмірі 3653,82 грн. (3653,82 = 6089,7 х 0,6).

На підставі викладеного та керуючись ст. 56 Конституції України, ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 176, 1167, 1176 ЦК України, ст. 1-4, 11-14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року № 12-рп/2001, Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 4 березня 1996 року, ст. 1, 3, 10, 11, 33, 60, 61, 88, 147, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 55000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, 13863 грн. відшкодування витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати по справі, понесені ОСОБА_1 в сумі 3653,82 грн., компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення через Ладижинський міський суд Вінницької області до Апеляційного суду Вінницької області.

Суддя: