Номер провадження: 22-ц/785/5294/16
Головуючий у першій інстанції Тітова Т. П.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючої судді Процик М.В.,

суддів Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.,

при секретарях Сідлецькій Ю.С., Гамарц Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та поділ спільної сумісної власності подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 листопада 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_3 Уточнивши свої позовні вимоги в процесі розгляду справи, позивач просила суд визнати недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля марки Rover 620 SI (1993 року випуску), державний номерний знак НОМЕР_1, укладену 07.02.2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_3, провести поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме вказаного автомобіля та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 ринкової вартості автомобіля в сумі 40337,50 грн., а також стягнути понесені витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позову позивач та її представник посилались на те, що з 18.09.2010 року до 18.02.2015р. позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ОСОБА_5; під час шлюбу за спільні кошти 02.07.2013 року ними було придбано автомобіль марки «Rover 620 SI» 1993 року випуску; 07.02.2015 року відповідач ОСОБА_3 без відома та згоди позивача передав вказаний автомобіль у власність брату ОСОБА_3 ОСОБА_6, порушивши її право власності; правочин вважали таким, що не відповідає вимогам закону, і це вважали є підставою для визнання угоди купівлі-продажу автомобіля недійсною.

Відповідач ОСОБА_3 ОСОБА_5 та його представник проти позову заперечували, пославшись на те, що спірний автомобіль є його особистим майном, оскільки був придбаний за грошові кошти від продажу власного дошлюбного автомобіля марки «Nissan Primera» і не є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідач ОСОБА_3 ОСОБА_6 позов не визнав, посилаючись на те, що кошти за автомобіль передавав ОСОБА_3 ОСОБА_5 у присутності позивача ОСОБА_2, а також що ним було сплачено повну вартість автомобіля Rover 620 SI у сумі 60000 грн., згідно довідки-рахунку від 07.02.2015 року серії ААЕ, і тому вважав вимоги закону дотриманими.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 23 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково.

Визнано недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля Rover 620 SI (1993 року випуску) від 07.02.2015 року, зареєстрованого на обліку 17.02.2015 року, державний номер НОМЕР_1, номер кузова, рами НОМЕР_6 та НОМЕР_7, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_3.

Визнано рівними ідеальні частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_5 в автомобілі Rover 620 SI (1993 року випуску), який є сумісно нажитим майном подружжя і залишено автомобіль у їх спільній частковій власності.

Визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину автомобіля марки «Rover 620 SI», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова, рами НОМЕР_6 та НОМЕР_7.

Визнано за ОСОБА_3 ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Rover 620 SI», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова, рами НОМЕР_6 та НОМЕР_7.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року вказане рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року вищезазначену ухвалу апеляційного суду від 20 січня 2016 року - скасовано, а справу передано на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду від 23 листопада 2016 року скасувати і постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційну скаргу підтримали відповідачі та представник відповідача ОСОБА_7 Проти апеляційної скарги заперечували представники позивача.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, що на укладення договору купівлі-продажу позивач не надавала письмової згоди і такий правочин не відповідає вимогам закону, що присудження грошової компенсації можливе лише за умови згоди ОСОБА_3 та попереднього внесення ним відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Суд першої інстанції також вказував на недоведеність відповідачем факту придбання ним спірного автомобіля за особисті кошти.

З висновками суду колегія суддів погоджується частково.

Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Та за ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтями 63, 65ч.1 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.09.2010 року по 18.02.2015 року. (а.с.13-14) Під час перебування у шлюбі, а саме 02.07.2013 року ОСОБА_3 ОСОБА_5 придбав автомобіль Rover 620 SI (1993 року випуску), державний номерний знак НОМЕР_1.(а.с.15) Згідно з матеріалами справи вартість спірного автомобіля сторонами була узгоджена в межах суми 80675 грн., а відтак вартість ? частини складає 40337,50 грн.

За змістом ст. ст. 69 ч.1,70 ч.1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З матеріалів справи вбачається, що 07.02.2015 року відповідач ОСОБА_3 ОСОБА_5 відчужив, тобто передав у власність ОСОБА_3 автомобіль марки Rover 620 SI, і з 17.02.2015р. останній є власником спірного автомобіля. Зазначене підтверджується довідкою центру надання послуг, пов`язаних з використання автотранспортних засобів, з обслуговування м. Котовськ, Котовського та Красноокнянського районів УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 19.05.2015 року № 568, копією довідки-рахунку серії ААЕ № 066793 від 07.02.2015 року, копією заяви № 57404097 від 07.02.2015 року і копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.(а.с.15,16-18)

Судом встановлено, що на момент відчуження спірного транспортного засобу згода позивача на відчуження спірного автомобіля не надавалася.

За ст. 203 ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 квітня 2015 року у справі №6-7 цс15 «законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.»

Враховуючи наведене, з висновками суду щодо необхідності визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля, укладеного між відповідачами, та в необхідності здійснення поділу відчуженого автомобіля, колегія суддів не погоджується, і вважає висновки суду помилковими.

Згідно зі ст.71 ч.1,2 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Статтею 364 ч.2 ЦК України також визначено, що у разі неможливості виділу частки в натурі із спільного майна, у тому числі за правилами ст.183ч.2 ЦК України, співвласник ( який бажає виділу) має право на одержання грошової компенсації своєї частки і така може бути надана йому лише за його згодою.

За диспозицією вказаної статті достатнім є в цьому випадку лише наявність згоди співвласника, що вимагає виділу. Умови попереднього внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду зі сторони відповідача, до якого звернена вимога про сплату грошової компенсації, в диспозиції вказаної статті немає.

Така умова міститься лише в диспозиції ст.365 ЦК України, яка в даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки позовні вимоги заявлені не тією особою, яка бажає залишити собі майно в натурі і припинити право власності іншої особи, а навпаки.

З огляду на приписи наведених норм матеріального права висновки суду щодо необхідності дотримання умови попереднього внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду зі сторони відповідача є помилковими.

За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (п.30ч.2) у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його таке майно або його вартість враховується при поділі.

Враховуючи те, що на момент відчуження спірного автомобіля сторони уже перебували на стадії припинення шлюбу, та відповідач доказів використання коштів на потреби сім'ї не надавав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_3 ОСОБА_5 здійснив відчуження спірного автомобіля проти волі позивача і не в інтересах сім'ї чи на її потреби, у зв'язку з чим його вартість має бути врахована при поділі майна між колишнім подружжям. А тому з відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на користь позивача слід стягнути вартість ? частки спірного автомобіля, а саме 40337,50 грн.

За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»(п.23), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Та разом з тим, у відповідності зі ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із наданої апеляційному суд довідки Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 27.07.2016р. вбачається, що автомобіль марки NISSAN PRIMERA,1990р.в., д/н НОМЕР_2, який був придбаний відповідачем ОСОБА_3 ОСОБА_5 до шлюбу і на отримання коштів від продажу якого у сумі 5 тис. дол. США посилається відповідач в апеляційній скарзі, до цього часу значиться зареєстрованим за відповідачем ОСОБА_3 ОСОБА_5 (а.с.222) Допустимі докази відчуження вказаного автомобіля ОСОБА_8 відсутні. А тому посилання відповідача та його представника на те, що вказаний автомобіль був відчужений, і що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_3 ОСОБА_5 за кошти отримані внаслідок відчуження дошлюбного автомобіляНОМЕР_3, до уваги братися не можуть. Проста письмова розписка складена самим відповідачем про отримання ним від ОСОБА_8 за проданий автомобіль марки NISSAN PRIMERA,1990р.в., д/н НОМЕР_2, грошових коштів у сумі 5000 дол. США(а.с.74) та свідчення свідка ОСОБА_8 з цього приводу факт реєстрації транспортного засобу за відповідачем ОСОБА_3 ОСОБА_5 не спростовують. Інші докази наявності особистих або дошлюбних коштів, які б доводили факт придбання ОСОБА_3 ОСОБА_5 спірного автомобіля за особисті кошти відсутні. Посилання позивача в апеляційній скарзі на податкові декларації щодо невеликого розміру доходів, на рішення Балтського районного суду Одеської області, за яким за подружжям було визнано право власності на ? частку квартири(за кожним), посилання на відсутність значних заощаджень тощо до уваги братися не можуть, оскільки відповідач пропонує суду виходити з припущення, що за ст. 60 ч.4 ЦПК України заборонено.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки «Rover 620 SI», 1993 року випуску, у сумі 40337 грн. 50 коп. У решті позову та у позові до ОСОБА_3 ОСОБА_6 позивачу слід відмовити.

На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача, які документально підтверджуються квитанціями про сплату судового збору(а.с.1,95), підлягають стягненню з ОСОБА_3 пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 403,38 грн.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 листопада 2015 рокускасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_4) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_5) грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки «Rover 620 SI», 1993 року випуску, у сумі 40337 грн. 50 коп., та стягнути компенсацію понесених судових витрат у сумі 403 грн. 37 коп.

У решті позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: А.І. Дрішлюк Є.С. Сєвєрова