Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

СитнікО.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13 квітня 2007 року сторони у справі уклали кредитний договір № 014/128086/3169/74, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 27 573 доларів США строком до 12 квітня 2027 року за умови сплати 12,85 % річних та зобов'язався повертати кредит щомісячними платежами відповідно до графіка. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором належним чином, перерахувавши кошти в розмірі 27 573 доларів США на поточний рахунок № НОМЕР_1 відповідача, які на підставі заяви про видачу готівки від 13 квітня 2007 року № 169/359-47 відповідач отримав у повному обсязі готівкою через касу банку, крім того, суму 273 доларів США перераховано з призначенням платежу - комісія за відкриття договору, яка передбачена п. 1.7 кредитного договору. На забезпечення виконання зобов'язань із повернення кредитних коштів 13 квітня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки № 014/05772/3169/74, предметом якого є нерухоме майно, а саме: АДРЕСА_1, який належить відповідачу на праві власності. Відповідач не дотримується графіка повернення коштів та сплати процентів, у зв'язку із чим станом на 21 березня 2011 року утворилася заборгованість у загальній сумі 34 984,53 доларів США, що еквівалентно 278 046 грн 55 коп.

Змінивши під час розгляду справи позовні вимоги, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в заяві від 26 лютого 2015 року остаточно просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 13 квітня 2007 року № 014/128086/3169/74 у сумі 3 967 820 грн 98 коп., із яких: 781 493 грн 69 коп. - сума неповернутого кредиту; 492 755 грн 22 коп. - несплачені проценти; 2 693 572 грн 07 коп. - пеня, а також судові витрати.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 175 400,50 грн, проценти у розмірі 391 017,26 грн, пеню у розмірі 175 400,50 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 13 квітня 2007 року № 014/128086/3169/74 станом на 24 лютого 2015 року у розмірі 1 527 262,20 грн, із яких: 580 591,06 грн - тіло кредиту, 366 080,08 грн - проценти, 580 591,06 грн - пеня.

Вирішено питання про судові витрати.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6 від 14 вересня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі, яку витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року № 130/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді Дербенцевої Т.П., у результаті чого 21 липня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ступак О.В.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Розглядаючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконує, не повертає своєчасно частки кредиту та не сплачує проценти за користування кредитом у порядку та строки, передбачені кредитним договором, внаслідок чого за розрахунками позивача станом на 24 лютого 2015 року утворилася заборгованість, а саме: 175 400 грн 50 коп. - сума неповернутого кредиту зі щомісячних платежів; 391 017 грн 26 коп. - несплачені проценти.

Крім того, суд виходив із того, що згідно з наданим позивачем розрахунком сума пені, яка нарахована на прострочену заборгованість за кредитом та процентами за користування кредитом за період із 24 лютого 2012 року до 24 лютого 2015 року, складає 95 208 грн 77 коп.

Стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом та процентами, а саме: 175 400 грн 50 коп. - неповернутий кредит, який складається із заборгованості зі щомісячних платежів, та 391 017 грн 26 коп. - несплачені проценти, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Зменшуючи на підставі ст. 551 ЦК України розмір пені до суми основного боргу - 175 400 грн 50 коп., суд виходив із того, що на утриманні відповідача знаходяться троє дітей, позивачем не доведено наявність у нього збитків, пов'язаних із невиконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, а також керувався принципом співмірності заявленої пені до суми невиконаного зобов'язання із повернення кредиту.

Крім того, суд виходив із того, що на день направлення - 29 вересня 2010 року - позивачем вимоги відповідачу про дострокове повернення кредиту йому було відомо, що відповідач фактично проживає за іншою адресою, ніж та, на яку направлена ця вимога, у зв'язку із чим дійшов висновку про відсутність належного направлення та отримання відповідачем вимоги про дострокове повернення кредиту та ненастання у зв'язку із цим строку виконання відповідачем обов'язку з дострокового повернення кредиту.

На спростування доводів відповідача про сплив строку позовної давності до заявлених позовних вимог суд зазначив, що шляхом укладення додаткової угоди від 30 березня 2009 року № 1, невід'ємною частиною якої є графік погашення кредиту, сторони змінили строки та порядок повернення кредиту, зокрема сплати заборгованості.

Згідно з розрахунком заборгованості після укладення додаткової угоди відповідач почав порушувати зобов'язання щодо погашення кредиту та сплати процентів із 30 квітня 2010 року. Також відповідно до зазначеного розрахунку пеня нарахована позивачем за період із 24 лютого 2012 року до 24 лютого 2015 року.

За таких обставин суд дійшов висновку, що на день звернення до суду - 05 травня 2011 року - не сплинув трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом, а також до вимог про стягнення пені, оскільки ці вимоги заявлені вже під час розгляду справи за період, починаючи з 24 лютого 2012 року, тобто після звернення до суду.

При цьому суд вважав, що сама по собі зміна предмета позову під час розгляду справи не є зміною дати звернення до суду, оскільки відноситься до реалізації процесуального права позивача, яке у нього виникає виключно під час розгляду справи в суді та передбачено ЦПК України.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 13 квітня 2007 року між Відкритим Акціонерним Товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 014/128086/3169/74, згідно з яким відповідачу надається кредит у сумі 27 573 доларів США, а відповідач зобов'язується належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно з умовами договору тарифів банку та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором; кредит надається терміном до 12 квітня 2027 року, за умови сплати 12,85 % річних за користування кредитом; відповідач зобов'язаний сплачувати кредит та інші платежі за кредитним договором безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора: щомісячно до 30 числа кожного місяця, починаючи з місяця отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно з графіком погашення кредиту та остаточне погашення отриманого кредиту до 12 квітня 2027 року, на рахунок, зазначений у п. 4.1 цього договору; щомісячно до 30 числа кожного місяця, починаючи з місяця отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів.

30 березня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 13 квітня 2007 року № 014/128086/3169/74, відповідно до якої тимчасово на період із 30 березня 2009 року до 28 лютого 2010 року зменшено розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру 120 доларів США (встановлено кредитні канікули), а також викладено у новій редакції графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором та розрахунок сукупної вартості кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладено іпотечний договір від 13 квітня 2007 року № 014/05772/3169/74, згідно з яким іпотекодавець зобов'язується до 12 квітня 2027 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 27 573 доларів США, сплатити проценти за користування ним згідно з умовами кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі й у випадках, передбачених кредитним та цим договором. Предметом іпотеки визначено нерухоме майно: будинок № 9 по вул. Матросова у м. Верхньодніпровську, який належить іпотекодавцю на праві власності

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надав відповідачу кредит у сумі 27 573 доларів США, що еквівалентно 137 865 грн та підтверджується заявою на видачу готівки від 13 квітня 2007 року № 169/359-47.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору 29 вересня 2010 року позивач направив йому вимогу № 744 про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, в якій вимагав від відповідача, зокрема, виконання умов кредитного договору та сплати протягом не більш ніж 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги, здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі разом зі сплатою процентів та пені відповідно до умов кредитного договору у розмірі 29 960,08 доларів США, із яких: 27 623,19 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 487,90 доларів США - несплачені проценти; 848,99 доларів США - пеня, а також попереджав про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд обґрунтовано не погодився із висновками суду першої інстанції щодо незміни строку виконання зобов'язання у зв'язку з направленням банком дострокової вимоги про повернення кредиту та правильно виходив із того, що у справі міститься копія поштового відправлення рекомендованого листа про направлення дострокової вимоги з особистим підписом відповідача від 26 жовтня 2010 року на підтвердження його отримання, що, як зазначив суд, відповідачем не спростовано.

Крім того, апеляційний суд виходив із того, що після укладення додаткової угоди від 30 березня 2009 року № 1 сторони змінили строки та порядок повернення кредиту, зокрема, сплати заборгованості, і згідно з розрахунком заборгованості відповідач почав порушувати зобов'язання щодо погашення кредиту та сплати процентів із 30 квітня 2010 року.

Апеляційний суд дійшов висновку, що пеня нарахована позивачем із 24 лютого 2012 року до 24 лютого 2015 року, а позивач звернувся до суду з позовом 05 травня 2011 року, тому трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом не сплинув, як і не сплинув річний строк позовної давності до вимог про стягнення пені, оскільки ці вимоги заявлені за період, починаючи з 24 лютого 2012 року, тобто після звернення до суду. Сама ж по собі зміна предмета позову під час розгляду справи не є зміною дати звернення до суду, а є зміною способу погашення кредитної заборгованості.

Разом із тим на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України та виходячи з принципу співмірності суми пені із сумою невиконаного позичальником зобов'язання із повернення кредиту і сплати процентів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про зменшення суми пені до суми основного зобов'язання, тобто до 580 591 грн 06 коп.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги про порушення судами вимог ст. ст. 258, 266 ЦК України щодо стягнення суми пені за період понад 1 рік є помилковими та ґрунтуються на неправильному розумінні норм чинного законодавства України.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, за загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується.

У зв'язку з викладеним правильним є висновок апеляційного суду про стягнення суми пені, нарахованої позивачем за період із 24 лютого 2012 року до 24 лютого 2015 року.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

О.М.Ситнік

О.В.Ступак