УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання правочинів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_7, та касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та остаточно просив:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 529380, видане 15 лютого 2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції, на право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 411747 від 15 лютого 2013 року про реєстрацію прав та їх обтяжень на вказану квартиру;

- визнати недійсним договір про поділ майна подружжя від 03 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. та скасувати його державну реєстрацію;

- визнати недійсним договір дарування Ѕ частини спірної квартири, укладений 03 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. та скасувати його державну реєстрацію;

- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на його користь ј частину зазначеної квартири;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на квартиру.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1993 року НОМЕР_1 кв. АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Позивач вказував, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2007 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу спірної квартири та визнано за ОСОБА_9 право власності на спірну квартиру, а 29 лютого 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, за яким ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_5 купила вказану вище квартиру.

Проте ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2008 року було скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2007 року, а рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2012 року договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, було визнано недійсним в частині, що належить ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1993 року НОМЕР_1.

Разом з тим, 03 квітня 2015 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_6 договір про поділ майна подружжя, за умовами якого останній набув право власності на 1/2 частину спірної квартири, та того ж дня уклала договір дарування, згідно з яким подарувала останньому 1/2 частини спірної квартири.

Позивач вважав, що такі угоди є незаконними, оскільки ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_6 спірну квартиру вцілому, і право власності на квартиру було зареєстровано реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції, що порушує його право власності на частину цієї квартири, а тому ОСОБА_4 просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 529380, видане 15 лютого 2013 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції на право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 в частині 1/4 частки квартири, що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1993 року, та вирішено внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень.

Визнано недійсним договір про поділ майна подружжя від 03 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В., зареєстрованого за реєстровим номером 475, в частині 1/4 частки квартири, що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1993 року, та вирішено внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 від 03 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ПанченкоО.В., зареєстрованого за реєстровим номером 475, в частині 1/4 частки квартири, що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1993 року, та вирішено внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 1/4 частки квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, а також ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позовні вимоги, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, виходили з того, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2012 року договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, було визнано недійсним в частині, що належить ОСОБА_4, а тому спірна квартира перебувала у частковій власності сторін, а саме ј частина у власності ОСОБА_4, а інша - ѕ частини у власності ОСОБА_5, у зв'язку із чим дійшли обґрунтованого висновку, що укладенням між відповідачами угод щодо розділу майна подружжя та дарування спірної квартири було порушено права позивача, а тому наявні правові підстави для визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та зазначених вище угод.

Докази та обставини, на які посилаються заявники в касаційних скаргах, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційних скарг не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, та касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

О.В.Попович