Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., НагорнякаВ.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності на Ѕ частини автомобіля та стягнення грошової компенсації, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у березні 2007 року разом з ОСОБА_5 придбали автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO», 1997 року випуску, фургон малотоннажний білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, який було зареєстровано за ним, а у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу внесено запис про те, що співвласником автомобіля також є відповідач. Вони мали спільний бізнес та періодично використовували автомобіль для перевезення товару. У 2013 році між ними виникли непорозуміння, на його пропозицію добровільно поділити автомобіль відповідач відмовився. З цього часу він одноособово використовує автомобіль, який перебуває в його повному володінні та користуванні.

З урахуванням наведеного, оскільки виділ частки в натурі є неможливим, позивач на підставі ст. 364 ЦК України просив стягнути на його користь з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частки зазначеного вище автомобіля у розмірі 34 114 грн 39 коп., припинити його право власності на цю частку майна, визнавши за ОСОБА_5 право власності на належну йому частку автомобіля.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 11 листопада 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Припинено право власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO», 1997 року випуску, фургон малотоннажний білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_5 право власності на належну ОСОБА_4 1/2 частину указаного автомобіля. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частини указаного автомобіля у розмірі 34 114 грн 39 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки, що є у спільній частковій власності. За неможливості такого виділу у зв'язку з неподільністю речі (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суди попередніх інстанцій, керуючись положеннями ст. ст. 357, 364 ЦК України, встановивши перебування спірного автомобіля у відповідача, тобто наявність у нього свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що надавалось ним слідчому Кременчуцького МВ УМВС України в Полтавській області під час кримінального провадження за ст. 190 КК України, на що посилався позивач на обґрунтування позовних вимог та не спростовано відповідачем, дійшли вірного та обґрунтованого висновку про припинення права власності за ОСОБА_4 на Ѕ частини спірного автомобіля та визнання права власності цієї частини за ОСОБА_5, стягнувши з останнього грошову компенсацію вартості Ѕ частини спірного автомобіля, оскільки спірний автомобіль, який належить сторонам у справі у рівних частках, є неподільним, та сторони не домовились про порядок користування ним.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, отже, судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

В.А.Нагорняк

Т.О.Писана