ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/1063/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивачів ОСОБА_1;

представника відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач 1, ОСОБА_3) та ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач 2, ОСОБА_4, а разом позивачі) звернулись до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_5) про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою. Просили суд зобов'язати відповідача припинити чинити дії, які перешкоджають їм реалізовувати своє право щодо користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 шляхом вселення їх у зазначену квартиру, визнати порядок користування житловими приміщеннями квартири шляхом виділення у користування позивачів однієї житлової кімнати площею 12,3 кв.м., відповідачу житлову кімнату площею 17,5 кв.м та лоджію площею 4,3 кв.м, а всі інші приміщення залишити у загальному користуванні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Проте, реалізувати своє право користування частиною квартири позивачі не можуть, оскільки відповідач всіляко перешкоджає в цьому. Відтак, позивачі були змушені звернутись до суду за їх вселенням та визначення порядку користування цією квартирою.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Пояснив, що позивачі неодноразово намагалась потрапити до квартири, але у зв'язку із тим, що відповідач чинить їм перешкоди, це не виявилось можливим. Відповідач в квартиру добровільно позивачів не пускає, адже вважає, що вони не мають права в ній проживати зважаючи на їх невеликі частки у ній.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважала їх незаконними та необґрунтованими, в зв'язку з чим просила суд відмовити у задоволенні позову, надавши при цьому письмові заперечення, вказавши у них про те, що дані правовідносини вже були предметом судового розгляду за наслідком якого рішенням Апеляційного суду м. Києва позивачам відмовлено у задоволенні їх позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали, справи суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2014 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3, визнано за ними право власності по 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 та визначено порядок користування нею.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2014 року скасовано в частині визначення порядку користування зазначеною квартирою та прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволення позову відмовлено.

З наявної у матеріалах справи копії технічного паспорту на квартиру вбачається, що вона складається з 2 кімнат жилою площею 29,8 кв.м., у тому числі перша кімната - 12,3 кв.м., друга кімната - 17,5 кв.м., кухня - 8,3 кв.м., вбиральні (сполученої) площею - 1,2 кв.м, ванної кімнати - 2,6 кв.м та коридору - 9,1 кв.м. Також зазначено, що дана кімната обладнана лоджією площею 4,3 кв.м.

Відповідно до виданої КК «Центр комунального сервісу» Дарницького району м. Києва довідки з місця проживання від 02.12.2015 року №527, в спірній квартирі зареєстровані відповідач, як власник, її чоловік ОСОБА_6, а також їх діти - ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

У відповідності до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як вказує представник позивачів, що починаючи з часу набуття позивачами права власності за рішенням суду на їх частини спірної квартири, вони неодноразово намагалась вселитися в дану квартиру, однак відповідач чинила їм перешкоди у цьому, а саме разом зі своїм чоловіком не впускала до спірної квартири та не надавала ключі від вхідних дверей квартири, проти чого не заперечувала ї представник відповідачів у судовому засіданні, вказуючи на неможливість проживання разом у спірній квартирі. Звернення зі сторони позивачів з цього приводу призводять лише до конфліктних ситуацій, що свідчать про неможливість ними користуватись належною їм частиною квартири та перешкоджають вселенню та проживанню у спірній квартирі. Вказані обставини визнані сторонами, а відтак не підлягають доказуванню.

Таким чином, суд приходить до висновку, що між позивачами та відповідачем існує конфлікт з приводу усунення перешкод у користуванні майном, який пов'язаний з неможливістю позивачам здійснювати право користування та розпорядження своїм майном, що на думку суду є ущемленням прав позивачів.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. А згідно зі ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 150 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю

Оцінивши докази в їх сукупності та врахувавши, що право позивачів щодо користування спірною квартирою є порушеним, що також визнав представник відповідача у судовому засіданні вказавши на відсутність у неї такого права, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині вселення позивачів у квартиру АДРЕСА_1.

Щодо позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою, суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1,2,3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року, яким відмовлено позивачам у визначені запропонованого ними порядку користування спірною квартирою (зокрема шляхом виділення їм у користування житлової кімнати площею 12,3 кв.м, а відповідачу - 17,5 кв.м, інші приміщення залишити у спільному користуванні), встановлено неможливість визначити порядок користування спірною квартирою з дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, звертаючись до суду з вимогами про встановлення порядку користування спірною квартирою у даній справі, позивачі пропонують такий самий варіант її поділу як і у зазначеній вище справі, залишаючи при цьому у користуванні відповідача лоджію прощею 4,3 кв.м, однак вказаний ними варіант не змінить обсяг прав кожного з співвласників щодо володіння, користування та розпорядження належними їм частками, оскільки лоджія у відповідності до технічного паспорту не входить до жилої площі квартири, відтак позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів витрати по сплаті судового збору у розмірі 974,40 грн., по 487,20 грн. кожній.

Враховуючи викладене та керуючись стст. 319, 358, 379, 391 Цивільного кодексу України, стст. 57-59, 88, 212, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_2) у квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_3; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2; індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору у розмірі 974,40 грн., по 487,20 грн. кожній.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.