Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Другої вінницької нотаріальної контори Малая Наталія Станіславівна, про встановлення факту прийняття спадщини, про визнання правочину недійсним, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності,

за касаційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- встановити факт, що має юридичне значення, а саме: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, яка складає Ѕ частини будинку літ. «А», загальною площею 74,8 кв. м, в тому числі житловою 52,1 кв. м, по АДРЕСА_1

- визнати недійсним правочин - заяву до Другої вінницької державної нотаріальної контори від 13 січня 2006 року ОСОБА_8 про відмову від прийняття спадщини на спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_9;

- визнати за нею право власності на Ѕ частини вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року;

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_4 у спадковій справі № 78/2006 року, на Ѕ частини вказаного вище будинку.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона з народження і до одруження проживала в будинку по АДРЕСА_2, який належав її дідові ОСОБА_10, в якому також проживали та були зареєстровані вона, бабуся ОСОБА_9, її мати ОСОБА_8 та її дядько ОСОБА_4

Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер власник будинку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_9, а ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла іі матір ОСОБА_8, після смерті якої вона звернулась до Другої вінницької державної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини, але їй було відмовлено з посиланням на те, що її мати після смерті ОСОБА_9 не прийняла спадщини, а написала заяву про відмову від неї. Також ОСОБА_3 вказала, що їй стало відомо про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 її дядьком ОСОБА_4

Зазначила, що ОСОБА_10 на час смерті був власником 64,3 % спірного житлового будинку, а після його смерті спадкоємцями першої черги за законом були: дружина померлого ОСОБА_9, яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте свідоцтва так і не отримала, та діти: ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Вказала, що ОСОБА_4 подав заяву про відмову від спадщини, а її мати ОСОБА_8 такої заяви не подавала, проте після смерті ОСОБА_9 відповідач подав до Другої вінницької державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва на спадщину і 20 лютого 2006 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

Посилаючись на те, що її мати ОСОБА_8 є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_9, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем і не заявила про відмову від неї протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, проте державний нотаріус Малая Н.С. в порушення вимог ст. 1270, ч. 1 ст. 1273 ЦК України прийняла заяву ОСОБА_8 про відмову від прийняття спадщини після спливу шестимісячного строку та видала свідоцтво про право на спадщину за законом відповідачу, який, оформивши свої права на успадкований будинок, подарував його своїй донці ОСОБА_5, яка у свою чергу є його власником на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Вінницької міської ради 26 квітня 2012 року згідно з рішенням від 26 квітня 2012 року № 1029.

З огляду на вказане просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини житлового будинку літ. «А», загальною площею 74,8 кв. м, в тому числі житловою 52,1 кв. м, по АДРЕСА_3, в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_4 у спадковій справі № 78/2006 року, зареєстрованій в реєстрі за № 2-250, на Ѕ частини будинку літ. «А», загальною площею 74,8 кв. м, в тому числі житловою 52,1 кв. м, АДРЕСА_4

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах ОСОБА_4, ОСОБА_5 та представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, мотивуючи свої доводи порушенням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та заперечення ОСОБА_3 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що ОСОБА_8 не скористалася своїм правом щодо прийняття спадщини після смерті матері, а тому державний нотаріус правомірно видала ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок, у зв'язку із чим дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_8 після смерті її матері ОСОБА_9, а також відсутності підстав для задоволення позову в частині визнання правочину недійсним, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, оскільки ці вимоги є похідними від вимог про встановлення факту, що має юридичне значення.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_8 є такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_9, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем і не заявила про відмову від неї протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частини спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_8, а також визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім'я ОСОБА_4 на Ѕ частини спірного будинку.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим міським відділом ЗАГС м. Вінниці 14 жовтня 1992 року (а. с. 121).

ОСОБА_10 належало 28,6 % житлового будинку літ. «А», загальною площею 74,8 кв. м, в тому числі житловою 52,1 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 06 липня 1956 року, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 5327, а інша частина будинку у розмірі 71,4 % належала йому та його дружині ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності подружжя на підставі договору на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 08 грудня 1952 року, посвідченого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 30839 (а. с. 99-103).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи ОСОБА_10 № 156/93, після його смерті свої права на спадщину заявила його дружина ОСОБА_9, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте свідоцтва так і не отримала. ОСОБА_4 подав заяву про відмову від спадщини, а ОСОБА_8 заяви про її прийняття не подавала.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 спадщину у вигляді спірного житлового будинку прийняв ОСОБА_4, звернувшись до Другої вінницької державної нотаріальної контори з відповідною заявою (а. с. 94, зворот).

Як вбачається із повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 04 січня 2012 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а. с. 15), а згідно із довідкою голови квартального комітету від 19 квітня 2012 року № 324 та акта від 24 січня 2014 року № 72 остання проживала у спірному будинку з дня народження по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а. с. 81, 82).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що 02 лютого 2012 року вона зверталася до Другої вінницької державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_8, однак отримала відмову.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком апеляційного суду, що ОСОБА_8 є такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_9, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем, а її заява від 13 січня 2006 року, за змістом якої вона повідомляла, що спадкового майна, яке залишилося після смерті її матері, вона не прийняла і на нього не претендує та не буде звертатися із заявою про продовження строку для прийняття спадщини, не є безумовною і беззастережною відмовою від спадщини та написана поза межами строку прийняття спадщини, встановленого ст. 1270 ЦК України.

З огляду на вказане вище колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частини спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_8, а також визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім'я ОСОБА_4 на Ѕ частини спірного будинку, яке видане із порушенням вимог Закону.

Докази та обставини, на які посилаються заявники у касаційних скаргах, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників із висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана