Провадження № 2/127/829/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді Волошина С.В.,

при секретарі Тонкопій Ю.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3, - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5, - ОСОБА_6,

третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_7, про визнання правочину недійсним та про зняття квартири з державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

12.10.2015 року ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_7, про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, який, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, згідно якої позивач просила визнати правочин недійсним з інших підстав (в силу фіктивності) та зняти квартиру з державної реєстрації, мотивовано тим, що на підставі договору дарування квартири, який посвідчено 28.07.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстровано під № 942, позивачу на праві власності належала трикімнатна квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_1. 29.07.2015 року на підставі обставин, що склалися та з метою збереження єдиного житла позивач змушена була подарувати вказану квартиру своєму старшому сину ОСОБА_3 (реєстровий номер 948). 09.09.2015 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі продажу спірної квартири з ОСОБА_5, який на підставі наведеного правочину набув у власність спірну квартиру. 01.10.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладено договір оренди спірної квартири строком на 6 місяців. Позивач вважає, що договір дарування квартири № 1, будинку № 55, що по вул. Вишенька м. Вінниці, що укладено між нею та ОСОБА_3 є таким, що суперечить закону, а тому є підстави визнати його недійсним в силу його фіктивності. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на п.п. 1,3,5 ст. 203 ЦК України, зазначаючи те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі а також має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Позивач посилається також на ст. 234 ЦК України, вказуючи на те, що вказаний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків «про людське око», які обумовлені ним, та згідно ч. 2 ст. 234 ЦК України такий правочин має бути визнаним судом недійсним, як фіктивний, оскільки при посвідченні вказаного договору його сторони (позивач та ОСОБА_3М.) знали, що договір виконаний не буде і укладається з єдиною метою уникнути позбавлення сімї позивача єдиного житла. Такі побоювання позивача обумовлені тим, що 02.08.2012 року позивач з чоловіком ОСОБА_9 уклали договір позики з ОСОБА_7, на підставі якого позичили у нього 570 000 грн., що було еквівалентно 71250 американських доларів. Згідно цього договору зобовязалися повернути борг 02.08.2014 року. При цьому ОСОБА_7 вимагав надати в заставу спірну квартиру, яка йому сподобалась, однак позивач з чоловіком не погоджувалися на це, в звязку з чим ОСОБА_7 склав договір застави, згідно з яким позивач та її чоловік ОСОБА_10 передали йому в заставу транспортні засоби (тягач, причіп рефрижератор). Розписка від 07.07.2015 року, яка складена та написана особисто ОСОБА_7 свідчить про те, що з ним проведено повний розрахунок за договором позики від 02.08.2012 року та він не має жодних претензій з цього приводу. Разом з тим, 21.07.2015 року ОСОБА_7 направив на адресу позивача вимогу про повернення боргу, в якій посилається на те, що ця вимога є офіційним юридичним документом, що направляється для усунення порушень, які виникли внаслідок невиконання подружжям ОСОБА_10 умов договору позики грошових коштів від 15.03.2012 року. При зустрічні та по телефону ОСОБА_7 погрожував фізичною розправою та запевнив в тому, що у випадку незадоволення висунутих ним вимог він зробить все можливе, щоб забрати спірну квартиру. Погрози ОСОБА_7, щодо більш рішучих дій, спрямованих на повернення боргу, носили реальний характер, оскільки ОСОБА_7 неодноразово сам особисто, а також у супроводі його помічників особами спортивної статури декілька разів приходили до позивача, переслідували її сімю, висловлювали погрози, вимагаючи укласти з ним по доброму договір купівлі продажу квартири.

Про фіктивність правочину, згідно доводів позивача також свідчить надане в день посвідчення оспорюваного правочину доручення від імені ОСОБА_3, на імя ОСОБА_1, згідно якої останню від імені ОСОБА_3 уповноважено розпоряджатися подарованою йому квартирою на власний розсуд позивача, а саме вирішувати будь які питання, повязані з експлуатацією, проведенням ремонтних робіт та продажем від його імені належної йому квартири, при цьому визначаючи у всіх випадках суми, термін та інші умови договорів на власний розсуд. Також про фіктивність оспорюваного договору дарування, згідно доводів позову, свідчить те, що позивач зі своєю сімєю до цього часу в ній проживає.

Вказані обставини і обумовили звернення позивача до суду, згідно якого позивач просить ухвалити рішення, яким визнати договір дарування квартири № 1 будинку № 55, що по вул. Вишенька м. Вінниці, укладений 29.07.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (зареєстровано в реєстрі № 948) недійсним; просила також скасувати рішення про зняття з державної реєстрації квартири АДРЕСА_2 за договором дарування, який посвідчено 29.07.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11 реєстраційний номер 948, та укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та скасувати рішення про державну реєстрацію вказаної квартири за договором купівлі продажу, який укладено 09.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

В судовому засіданні позивач по справі ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, просили його задоволити з підстав, що у ньому наведено. Позивач по справі ОСОБА_1 також пояснила, що 15.03.2012 року вона з своїм чоловіком позичили у ОСОБА_7 570 000 грн., це відповідно була сума, яку має бути погашено з урахуванням відсотків за користування кредитом на протязі 2 х років (реально позичалась сума у меншому розмірі). Станом на час укладення цього договору сторони погодились, що вони в забезпечення виконання зобовязань передадуть спірну квартиру, однак у звязку з тим, що у спірній квартирі було проведено перепланування, договір іпотеки не можна було посвідчити у нотаріуса, оскільки такі перепланування було проведено без відповідних дозвільних документів. ОСОБА_7 хотів отримати в заставу спірну квартиру, однак у звязку з наведеними обставини (несанкціонованим переплануванням) сторони не змогли цього зробити. Згодом ОСОБА_7 ініціював перепідписання укладеного 15.03.2012 року договору позики та погодився, щоб йому у заставу надали сідловий тягач та рефрижератор. Вони на таке погодились, наслідком чого стало перепідписання 02.08.2012 року договору позики на ту ж суму коштів, з вказівкою у ньому на заставу наведених транспортних засобів. Договір від 15.03.2012 року мав бути «порваним», оскільки договори від 15.03.2012 року та від 02.08.2012 року це один і той же договір. ОСОБА_7 реалізував заставні речі і 07.07.2015 року написав розписку, що з ним повністю розрахувались та він не має жодних претензій. Разом з тим 21.07.2015 року до них надійшла вимога від ОСОБА_7 про повернення коштів в розмірі 570 000 грн. за договором від 15.03.2012 року. Вони злякались та пішли до адвоката аби порадитись, що зробити аби не залишитись без єдиного житла. В ході консультацій ними вирішено укласти договори дарування спірної квартири від ОСОБА_10, до ОСОБА_1, та відповідно від ОСОБА_1 до ОСОБА_3, що вони і зробили. Всі документи на квартиру були у неї, в тому числі і оригінал договору дарування. Також в день укладення договору дарування, її син видав на її імя доручення на розпорядження спірною квартирою, яке згодом було ним скасовано. Разом з тим її син ОСОБА_3, після укладення договору дарування звернувся до нотаріуса та отримав дублікат договору дарування, вона про це дізналась та запитала у нього навіщо йому вказаний дублікат, той відповів, що йому потрібно оформити якісь документи. Після чого її син з своєю дружиною виїхали з квартири. Коли вона побачилась з ОСОБА_3, останній повідомив, що до нього ОСОБА_7 висувались погрози і він продав квартиру ОСОБА_7 на підставну особу ОСОБА_5 Наміру реально дарувати квартиру своєму сину вона не мала, оскільки це її єдине житло. Вимогу від ОСОБА_7 про повернення боргу отримано по пошті, та позивач не розуміла, що це за вимога, адже борг погашено в повному обсязі. До неї спірна квартира належала її чоловікові, який 28.07.2015 року подарував її позивачу. Вона була власником квартири лише одну добу. Опосередкувати такий перехід права власності від її чоловіка до неї, а від неї до її сина їй порадила адвокат ОСОБА_12 Дізналась вона про перехід права власності на квартиру від її сина до ОСОБА_5 приблизно в 20 х числах вересня 2015 року.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, в задоволенні позову просила відмовити, вказавши на те, що оспорюваний договір дарування укладався за взаємною згодою ОСОБА_3 та позивача. Ця угода планувалась, оскільки позивач мала намір виїхати проживати у сільську місцевість на свою батьківщину. 29.07.2015 року було укладено відповідний договір дарування. ЇЇ довіритель мав намір виїхати до м. Києва, в звязку з чим розпочав пошук покупця на квартиру, шляхом розміщення відповідних повідомлень в тому числі в газеті «РІА», станом на час укладення договору дарування ОСОБА_3 перебував з позивачем в добрих відносинах, тому він видав на її імя доручення на розпорядження квартирою, оригінал договору також віддав позивачу. Неприязні стосунки її довірителя з позивачем виникли на ґрунті неприязних відносин з вітчимом, який дізнавшись про те, що спірна квартира переоформлена на нього був цим незадоволений, після чого ОСОБА_3 21.08.2015 року була скасована видана на імя позивача довіреність на розпорядження квартирою. Кошти за продану квартиру її довіритель отримав від ОСОБА_5 в повному обсязі та будь яких претензій він до нього не має. Будь який тиск зі сторони ОСОБА_7 при укладенні договору купівлі продажу на нього не чинився. При укладенні оспорюваного договору дарування його дії були спрямовані на реальне а не фіктивне набуття у власність спірної квартири, він бажав прийняти в дар від матері спірну квартиру. В іншій частині представник відповідача посилалась на свої письмові заперечення проти позову, зміст яких зводиться до того, що ОСОБА_3 не примушував позивача до укладення з ним договору дарування, це була саме її воля. ОСОБА_3 не було відомо про будь які обставини, внаслідок яких позивач (його мати) прийняла рішення ніби то передати йому виключно право на квартиру, а не саму квартиру. Будь яких розмов з цього приводу між ними не було. Під час укладення оспорюваного договору нотаріусом було розяснено вимоги чинного законодавства. З боку матері не було висловлено жодних заперечень або зауважень, навпаки, позивач підтвердила свої наміри подарувати ОСОБА_3 квартиру. Договір купівлі продажу квартири було укладено 09.09.2015 року у передбаченому законом порядку. (а.с. 132 135).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення позову, вказавши на те, що оспорюваний договір дарування від 29.07.2015 року нотаріально посвідчений, будь яких визначених законом перепон для його укладення не було. Кошти за придбану ОСОБА_5 у ОСОБА_3 квартиру перераховано у повному обсязі, сторони договору жодних претензій один до одного не мають. Вказала, що для визнання оспорюваного правочину фіктивним суд має встановити умисел двох сторін правочину, на укладення правочину без створення будь яких юридичних наслідків, що ним обумовлено, разом з тим, як встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 бажав настання реальних юридичних наслідків, що обумовлені вказаним правочином. Про вказане свідчить також послідуюча реалізація ОСОБА_3 спірного майна, тобто останній як власник відчужив спірну квартиру, скориставшись своїми, визначеними законом, правомочностями. Про продаж ОСОБА_3 спірної квартири ОСОБА_5 дізнався з оголошення в газеті «РІА». В частині позовних вимог щодо скасування рішення про зняття з державної реєстрації квартири за договором дарування від 29.07.2015 року, що укладено між позивачем та ОСОБА_3, та рішення про державну реєстрацію вказаної квартири за договором купівлі продажу, що укладено 09.09.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 представник відповідача вказала на те, що такі вимоги не можуть бути розглянуті та вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки в даному випадку позивач просить скасувати рішення субєкта владних повноважень, а тому такі вимоги можуть розглядатись виключно в порядку адміністративного судочинства. В іншій частині представник відповідача посилалась на письмові заперечення проти позову, зміст яких зводиться до того, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем. Станом на час укладення договору купівлі продажу від 09.09.2015 року спору з приводу вказаного майна не існувало.

Третя особа ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомив, що він не має жодного відношення ні до позивача ні до відповідачів. Договір дарування квартири від 29.07.2015 року та договір купівлі продажу спірної квартири від 09.09.2015 року жодним чином не порушують його права та не мають до нього жодного відношення. Єдине що повязує його з сімєю ОСОБА_1 є те, що він двічі позичив ОСОБА_10 грошові кошти. А саме 15.03.2012 року 570 000 грн., та 02.08.2012 року ще 570 000 грн. (два транші). За другим договором позики, що датовано 02.08.2012 року з ним розрахувались та за цим договором він не має жодних претензій, про що 07.07.2015 року ним було написано відповідну розписку. За договором позики від 15.03.2012 року з ним не розрахувались та він має в майбутньому намір звертатись до суду про стягнення суми боргу, на даний час він лише звертався до правоохоронних органів з заявою про відкриття кримінального провадження, оскільки вважає, що відносно нього були вчинені шахрайські дії. Загалом ОСОБА_10 необхідно було понад 1 млн. грн. на розвиток власного бізнесу, які ОСОБА_7 позичив ОСОБА_10 двома траншами, а саме за договором позики від 15.03.2012 року та відповідно за договором позики від 02.08.2015 року. На запитання учасників процесу повідомив, що ОСОБА_5 він особисто не знає, а ОСОБА_3 він знає, оскільки він є сином позивача та він неодноразово приходив до місця проживання сімї ОСОБА_10, коли отримував належні йому кошти за договором позики.

Відповідач ОСОБА_8, в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заяву в якій вказав на те, що дійсно 01.10.2015 року він уклав з ОСОБА_5 договір оренди квартири АДРЕСА_3, однак даний договір припинено у звязку з неможливістю виконання його умов, так як у квартирі проживають інші особи. Просив розглядати дану справу у його відсутність, оскільки йому невідомі жодні обставини стосовно укладення оспорюваних договорів.

За таких обставин суд вирішив проводити розгляд справи у відсутність відповідача ОСОБА_8 оскільки він будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи не виявив бажання бути присутніми в судовому засіданні та просив розглядати справу у його відсутність.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12, повідомила, що вона є адвокатом, та їй надано згоду позивачем на розкриття адвокатської таємниці (що позивачем підтверджено). По суті спору повідомила, що до неї звернулась позивач по справі за консультацією. Позивач розповіла їй про відносини її сімї з гр. ОСОБА_7, а саме те, що вони отримали у ОСОБА_7 в позику грошові кошти. На думку позивача вони з ОСОБА_7 повністю розрахувались, оскільки останній самостійно знайшов покупця на заставне майно за договором від 02.08.2012 року, та після реалізації заставного майна покупцю, грошові кошти від реалізації заставного майна забрав ОСОБА_7, який підтвердив своєю розпискою те, що з ним повністю розрахувались. Зі слів позивача ОСОБА_7 після погашення боргу зажадав задовольнити свої неіснуючі вимоги за іншим договором, а тому позивач вирішила з метою збереження її єдиного житла, відчужити квартиру, щоб не судитись за неї з ОСОБА_7 Тому було прийнято рішення відчужити спірну квартиру від ОСОБА_10 на користь ОСОБА_1, шляхом укладення договору дарування, а потім ще раз подарувати квартиру на користь ОСОБА_3 (сина позивача), що і було зроблено. Вона знає, що дійсного волевиявлення на укладення договору дарування квартири від ОСОБА_10 до позивача а потім від позивача до ОСОБА_3 не було. В цих намірах і договорах були всі ознаки фіктивності. Позивач приходила до неї декілька разів, оскільки вона не могла визначитись, як їй діяти. Вона знає, що поки не було вимоги ОСОБА_7 про повернення боргу за договором позики від 15.03.2012 року мови про відчуження квартири не йшло.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомив, що ОСОБА_7 в березні 2012 року позичив йому гроші, за що в заставу хотів отримати спірну квартиру, однак оскільки у квартирі були не узаконені перепланування, це зробити станом на березень 2012 року було неможливо, внаслідок чого в заставу пізніше було надано транспортні засоби, що належали ОСОБА_10 В липні 2015 року ОСОБА_7 знайшов покупця та реалізував заставне майно, а виручені кошти забрав собі в рахунок погашення боргу, після чого написав розписку, згідно якої погодився, що борг перед ним погашено. Після цього, через кілька тижнів ним отримано досудову вимогу про погашення боргу за договором від 15.03.2012 року, внаслідок чого вони вирішили порадитись з адвокатом, що робити, та вирішили подарувати квартиру від нього до позивача, а від позивача її сину. Після такого відчуження ОСОБА_3 став дуже заклопотаним та замкнутим та виїхав з спірної квартири (до цього проживали всі разом). Після відчуження квартири ОСОБА_7 присилав молодиків, щоб виселити їх з спірної квартири, вони викликали міліцію, і міліція їм сказала, що в ОСОБА_7 немає рішення суду, щоб виселити їх з квартири. Опосередкували відчуження квартир договорами дарування, оскільки так було дешевше у нотаріуса. Також перед вказаним відчуженням квартири він збирав «сімейну раду» де був присутній в т.ч. і ОСОБА_3 та йому було відомо, чому на нього переписується квартира. На запитання суду, чому ОСОБА_3 після отримання в дар квартири відчужив її третім особам, свідок повідомив, що ОСОБА_3 хотів мати багато грошей, по цій причині він продав квартиру, бо хотів гарно жити. Відповідача ОСОБА_5 він взнав тоді коли до нього в квартиру приїхали молодики його виселяти.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повідомив, що йому відомо, що у ОСОБА_10 був борг перед ОСОБА_7, який було повністю погашено, про що є відповідна розписка. Після написання ОСОБА_7 розписки, через певний проміжок часу прийшла вимога про погашення боргу. Вони порадились з адвокатом (памятає що її звати ОСОБА_12), що робити, аби не залишитись без квартири і за її пропозицією вирішили її відчужити, для чого поїхали до нотаріуса ОСОБА_11. В перший день оформлявся договір дарування квартири від ОСОБА_10 до ОСОБА_1, а на другий від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 На нього особисто не можна було оформити право власності на спірну квартиру за договором дарування, оскільки на ньому «висів» борг по аліментам, а тому нотаріус порадила їм переоформити квартиру на особу, в якої немає будь яких боргових зобовязань перед третіми особами. Після укладення вказаних договорів ОСОБА_3 зїхав з квартири на вимкнув свій телефон. Він особисто почав розшукувати ОСОБА_3, для чого поїхав до нього на роботу, той був здивований і знервований, відбулась розмова, в ході якої ОСОБА_3 сказав, що всі питання до ОСОБА_7 В ході цієї розмови ОСОБА_3 вжив вираз «Сірьожа, ми бомжі», та сказав, що він продав квартиру компаньйону ОСОБА_7 Після цього він з ОСОБА_10 зустрічались з ОСОБА_7, почути його пояснення з цього приводу, той повідомив: «Що я обіцяв, те і зробив», від цього всі були в шоці та в шоці до цього часу. Йому також відомо, що договір позики, що укладено між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 був один. Зазначив, що коли ОСОБА_10 збирав всіх на «сімейну раду», на ній також перебував ОСОБА_3 та він розумів, що таке відчуження робиться для того, щоб унеможливити звернення на неї стягнення. Спочатку квартиру було вирішено подарувати йому, бо він завжди був біля батьків, допомагав їм у всьому, однак потім по наведеним вище причинам вирішено подарувати квартиру ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_11, на виконання вимог ч. 1 ст. 8 Закону України «Про нотаріат» отримавши в судовому засіданні згоду від учасників оспорюваного правочину на розкриття нотаріальної таємниці, в судовому засіданні зазначила, що оспорюваний договір дійсно посвідчено нею. До посвідчення вказаного договору позивач у справі приходила до неї спочатку з одним сином, а згодом приходила ще з іншим сином, коли отримала консультацію, та було посвідчено оспорюваний правочин. Коли позивач приходила до неї вперше вона намір подарувати квартиру одному сину, та перший проект договору дарування готувався на першого сина, разом з тим, згодом ОСОБА_1 передумала та подарувала квартиру іншому сину. Що саме змінило наміри ОСОБА_1, кому дарувати квартиру їй невідомо. При посвідченні оспорюваного договору вона на виконання вимог закону розяснила наслідки вчинення вказаного правочину та встановила, що сторони правочину дійсно намагались досягти правового результату та створити для себе юридичні наслідки. Також нею було встановлено, що цей правочин не носить характеру удаваного, фіктивного та мнимого, цей правочин відповідав дійсним намірам сторін в момент його укладення, про що наведено в п. 10 оспорюваного договору дарування.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду та свідків, детально проаналізувавши обставини справи, дослідивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, давши їм належну оцінку, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Відповідно до ст. ст. 3, 10 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 28.07.2015 року укладеного між ОСОБА_10 як дарувальником з однієї сторони та ОСОБА_1 як обдарованою з іншої сторони, ОСОБА_10 передав безоплатно, без встановлення будь яких обовязків майнового або немайнового характеру, у власність подарував, а ОСОБА_1 прийняла у власність належну дарувальнику квартиру під № 1, що розташована в будинку під № 55 по вул. Вишенька у м. Вінниці. Станом на час укладення вказаного договору спірна квартира належала дарувальнику на праві власності на підставі: 1) свідоцтва на право власності на житло, виданого 25.03.1999 року Виконкомом ВМР на підставі рішення № 334 від 25.03.1999 року; 2) свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 09.04.2002 року державним нотаріусом першої Вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_14, за реєстровим № 4 859; 3) договору дарування частини квартири, посвідченого 18.05.2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_15 за реєстровим № 3439.

Наведений договір дарування квартири зареєстровано в реєстрі за № 942. (а.с. 115 оборот 117).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.07.2015 року, індексний номер 41360002 спірна квартира була зареєстрована в реєстрі за позивачем (а.с. 116 оборот).

Згідно договору дарування квартири від 29.07.2015 року укладеного між ОСОБА_1 як дарувальником з однієї сторони та ОСОБА_3 як обдарованим з іншої сторони, ОСОБА_1 передала безоплатно, без встановлення будь яких обовязків майнового або немайнового характеру, у власність подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у власність належну дарувальнику квартиру під № 1, що розташована в будинку під № 55 по вул. Вишенька у м. Вінниці. Станом на час укладення вказаного договору вона належала дарувальнику на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого 28.07.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим № 942. (а.с. 114 115).

Наведений договір дарування квартири зареєстровано в реєстрі за № 948.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2015 року, індексний номер 41425529 спірна квартира зареєстрована в реєстрі за ОСОБА_3 (а.с. 14).

29.07.2015 року ОСОБА_3, як власник спірної квартири уповноважив ОСОБА_1 бути його представником у стосунках зі всіма фізичними та юридичними особами у будь яких підприємствах, установах та організаціях, органах нотаріату, місцевого самоврядування, тощо, з різного роду питань, в тому числі і з правом продажу від його імені спірної квартири. Вказана довіреність посвідчена нотаріально, та зареєстрована в реєстрі за № 949 (а.с. 15).

21.08.2015 року на підставі заяви ОСОБА_3 про скасування довіреності приватним нотаріусом ОСОБА_11 припинено дію наведеної вище довіреності, про що нею внесено відповідний запис до реєстру за № 1053 (а.с. 105, 106),

Згідно договору купівлі продажу квартири від 09.09.2015 року укладеного між ОСОБА_3 як продавцем з однієї сторони та ОСОБА_5 як покупцем з іншої сторони, ОСОБА_3 продав а ОСОБА_5 купив квартиру під № 1, що розташована в будинку під № 55 по вул. Вишенька у м. Вінниці. Станом на час укладення вказаного договору вона належала продавцю на підставі дублікату договору дарування квартири, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11 29.07.2015 року за реєстровим № 948, на підставі якого право власності на квартиру зареєстровано 29.07.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з номером запису про право власності 10600140, реєстраційний номер обєкта нерухомості 1. Продаж вчинено за 749748 грн., які покупець повністю перерахував продавцю.

Вказаний договір купівлі продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_16, зареєстровано в реєстрі за № 1013. (а.с. 27,28).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 43513402 від 09.09.2015 року вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с. 29).

З копії виписки по особовому рахунку за період 10.09.2015 року, центрального РУ АТ «ОСОБА_17 та Кредит» ОСОБА_5 10.09.2015 року провів з ОСОБА_3 повний розрахунок за придбану ОСОБА_5 квартиру в розмірі 749 748 грн. (а.с. 108).

Згідно договору оренди квартири (житлового приміщення) від 01.10.2015 року ОСОБА_5 як орендодавець з однієї сторони та ОСОБА_8, як орендар з другої сторони домовились, що орендодавець зобовязується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобовязується прийняти у строкове платне користування спірну квартиру, строком на 6 місяців з моменту підписання договору. (а.с. 30).

Також судом встановлено, що 15.03.2012 року між ОСОБА_7 як позикодавцем та ОСОБА_10, як позичальником укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти готівкою 570 000 грн., (еквівалент 71250 доларів США), а позичальник зобовязався повернути позикодавцю суму грошових коштів в порядку і в строки, що встановлені договором. (а.с. 181).

Окрім цього, 02.08.2012 року між ОСОБА_7 як позикодавцем та ОСОБА_10, і ОСОБА_1 як позичальниками укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав у власність позичальникам грошові кошти готівкою 570 000 грн., (еквівалент 71250 доларів США), а позичальники зобовязалися повернути позикодавцю суму грошових коштів в порядку і в строки, що встановлені договором. (а.с. 16).

Згідно розписок ОСОБА_7, що надані ОСОБА_10, останнім борг перед ОСОБА_7 погашено в повному обсязі по даному договору. Претензій не має. (а.с. 17, 18, 25).

Разом з тим, у вказаних розписках не наведено за яким із наведених вище договорів проведено повний розрахунок. З наявних в матеріалах справи розписок (а.с. 182 188) вбачається, що ОСОБА_10 періодично розраховувався з ОСОБА_7 за отриману позику.

21.07.2015 року ОСОБА_7 сформував та відправив письмову вимогу на імя ОСОБА_10, згідно якої повідомив, що ця вимога є офіційним документом, що направляється для усунення порушень, які виникли внаслідок невиконання ОСОБА_10 умов договору позики грошових коштів від 15.03.2012 року. Згідно цієї вимоги ОСОБА_7 вимагав у ОСОБА_10 повернути суму боргу за вказаним договором в розмірі 570 000 грн. на протязі 7 днів з моменту отримання цієї вимоги (а.с. 26).

Статтею 627 ЦК України визначено принцип свободи договору, зокрема, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Недотримання умови свободи договору тягне за собою його недійсність.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 717, 719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

У цьому звязку суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні стороною відповідача ОСОБА_3 наголошувалось на тому, що останній бажав прийняти в дарунок спірну квартиру за оспорюваним на підставі ст. 234 ЦК України правочином та набути право власності на неї та він відповідно набув право власності. Будь яких належних доказів, які б свідчили про відсутність у ОСОБА_3 на момент посвідчення оспорюваного правочину волевиявлення на набуття у власність спірної квартири стороною позивача суду не представлено. Доводи позивача щодо фіктивності правочину як окремо один від одного так і в сукупності не свідчать про наявність умислу у ОСОБА_3 на фіктивне а не реальне набуття у власність спірної нерухомості. До вказаних висновків, суд приходить з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 3, 5, 6 статті 203 ЦК України; Особа, яка не була учасником правочину, може звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до первісного стану.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Пунктом 24 постанови пленуму ВСУ від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Окрім того в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008, Верховний суд України зазначив, що необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, слідує, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність у обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки саме на момент вчинення правочину.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Крім того, в своїй Постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України погодився з позицією суду першої інстанції, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У цьому звязку суд враховує те, що доводи позивача ОСОБА_1 з приводу фіктивності правочину (укладення його без наміру обох учасників правочину створити реальні юридичні наслідки, як наведено в позові «про людське око»), не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, незважаючи на те, що тягар доказування в даному випадку лежить саме на позивачеві.

Враховуючи наведене суд зважає на те, що доводи ОСОБА_3, як сторони оспорюваного правочину, що викладено в його письмових запереченнях проти позову, а також висловлено його представником в судовому засіданні, з приводу того, що при укладенні оспорюваного договору його дії були спрямовані на реальне, а не фіктивне, набуття у власність спірної квартири та того, що він бажав прийняти у власність від матері в дар цю квартиру, а так само з приводу того, що на момент укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 не було відомо про будь які обставини, внаслідок яких позивач (його мати) прийняла рішення ніби то передати йому виключно право на квартиру, а не саму квартиру не спростовані жодним чином.

Також суд приймає до уваги те, що подальші дії відповідача ОСОБА_3 з продажу вказаної квартири ОСОБА_5, отримання за таку реалізацію квартири грошових коштів в розмірі 749 748 грн. (що перераховано на його банківський рахунок), через досить нетривалий проміжок часу після укладення оспорюваного договору дарування, свідчить про те, що ОСОБА_3 вважав, що наступили реальні наслідки укладеного (оспорюваного на даний час) правочину, він вважав себе власником спірного майна, а тому розпорядився ним на власний розсуд.

В ході судового розгляду не знайшли свого доведення також зазначені позивачем обставини, з приводу того, що на відповідача ОСОБА_3 вчинявся будь який тиск, зі сторони ОСОБА_7, який був спрямований на примусову реалізацію спірної квартири. Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_7 наявність такого тиску заперечують, будь яких доказів з приводу наявності тиску, суду позивачем не представлено.

Аналогічно не знайшли свого підтвердження доводи позивача з приводу того, що саме ОСОБА_7 придбав вказану квартиру на «підставну» особу ОСОБА_5, оскільки будь якого правового (чи іншого) звязку між ОСОБА_7 як позичальником коштів для сім»ї ОСОБА_1, та ОСОБА_5, як покупцем у ОСОБА_3 спірної квартири за матеріалами справи та наявними доказами не прослідковується.

Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У цьому звязку, суд враховує покази свідка ОСОБА_12, до якої позивач, враховуючи отримання від ОСОБА_7 досудової вимоги від 21.07.2015 року про повернення боргу за договором позики від 15.03.2012 року, як до спеціаліста в області права (адвоката) звернулась за правовою допомогою, яка зазначила, що «дійсного волевиявлення на укладення договору дарування квартири від позивача до ОСОБА_3 у позивача не було. В цих намірах і договорі були всі ознаки фіктивності. Позивач приходила до неї декілька разів, (до укладення оспорюваного договору) оскільки вона не могла визначитись, як їй діяти. Їй відомо, що поки не було вимоги ОСОБА_7 про повернення боргу за договором позики від 15.03.2012 року мови про відчуження квартири не йшло», як доказ у підтвердження тієї обставини, що дійсно у позивача не було реального наміру відчужувати спірну квартиру, та того, що з її сторони не було наміру створити реальні правові наслідки (на момент вчинення правочину), що обумовлено укладеним правочином, разом з тим перед судом не доведено наміру (умислу) відповідача ОСОБА_3 на укладення правочину без настання для нього реальних правових наслідків, що ним обумовлено. Такі покази свідка будь яким чином не спростовують позицію відповідача у справі ОСОБА_3, (та не доводять позицію позивача), згідно доводів якого він бажав набути у власність спірну квартиру за оспорюваним правочином реально, а не «про людське око», про що свідчить також його подальше розпорядження спірною квартирою.

Вказані покази свідка ОСОБА_12 суд приймає до уваги враховуючи те, що вона є адвокатом, та є не зацікавленим свідком у вказаній справі.

Аналогічно покази свідка ОСОБА_11 будь яким чином не спростовують позицію відповідача ОСОБА_3 з приводу того, що при укладенні правочину його дії були спрямовані на настання реального юридичного результату набуття у власність спірної квартири.

У цьому звязку, враховуючи вимогу закону, щодо необхідності встановлення судом відповідного умислу (на укладення фіктивного правочину) у двох учасників оспорюваного правочину, суд не приймає як належний доказ покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 для підтвердження умислу на укладення саме фіктивного правочину зі сторони ОСОБА_3

Суд не приймає як докази, на підтвердження обставин фіктивності оспорюваного правочину відповідні довідки квартального комітету мікрорайону «Пирогово», відповідно до яких, як до укладення договору дарування так і до цього часу позивач з сімєю продовжує проживати у спірній квартирі, а так само проведення проплат за комунальні послуги, оскільки такі докази та обставини свідчать про наявність спору з приводу вказаного нерухомого майна, та несення тягара утримання нерухомого майна саме сімєю позивача, разом з тим такі докази та обставини не свідчать про доведеність вимог позивача про фіктивність правочину (наявність умислу на укладення такого з обох сторін правочину).

Доводи позивача з приводу того, що після укладення оспорюваного договору дарування її син (відповідач у справі ОСОБА_3М.) разом з сімєю жодного дня не проживав (не вселявся і не користувався) в спірній квартирі спростовано в судовому засіданні самим позивачем, яка повідомила, що тільки через певний час, після укладення оспорюваного договору дарування відповідач ОСОБА_3 з сімєю виїхали з квартири.

Наявність відповідного нотаріально посвідченого доручення від 29.07.2015 року, що видане ОСОБА_3 на імя ОСОБА_1 з правом вирішувати будь які питання, повязані з експлуатацією, проведенням ремонтних робіт та продажем від його імені належної йому квартири, при цьому визначаючи у всіх випадках суми, термін та інші умови договорів на власний розсуд, так само жодним чином не свідчить про фіктивність оспорюваного договору дарування, а вказує на існування довірливих стосунків між матірю та сином в момент укладення оспорюваного правочину та відповідно видачі наведеного доручення (29.07.2015 року), та виникнення на його підставі правовідносин з представництва.

Також суд зважає і на те, що описане вище доручення згодом було скасовано, на підставі заяви ОСОБА_3, що в свою чергу свідчить про істотний розлад сімейних відносин (а.с. 105, 106).

Вчинення договору купівлі продажу спірної квартири від 09.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі дублікату договору дарування, жодним чином не свідчить про фіктивність правочину, оскільки правочин може бути визнано недійсним в силу його фіктивності внаслідок порушення вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України саме в момент його вчинення, разом з тим відчуження спірної квартири відповідачем ОСОБА_3 відбулось значно пізніше вчинення оспорюваного правочину. Саме це відчуження і стало підставою для вимог позивача, яка бажає повернути собі спірну квартиру у власність.

Досліджуючи наведені вище обставини суд зважає на ч. 4 ст. 60 ЦПК України, згідно якої доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, разом з тим, доводи позивача, на які вона посилається як на підставу своїх вимог про визнання правочину фіктивним є припущеннями, які суд не може покласти в основу рішення суду про задоволення позову.

Покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 з приводу того, що збиралась «сімейна рада» на якій ОСОБА_10 було озвучено з якою метою вчиняється оспорюваний правочин, та що такий правочин не буде носити характеру реального а буде фіктивним, не приймаються судом до уваги, оскільки вказані особи є зацікавленими у результатах розгляду справи, є членами однієї сім»ї та їх бажання повернути спірне майно у власність ОСОБА_1 є для суду зрозумілим.

Що стосується позовних вимог про скасування рішення про зняття з державної реєстрації квартири АДРЕСА_2 за договором дарування, який посвідчено 29.07.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11 реєстраційний номер 948, та укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та скасування рішення про державну реєстрацію вказаної квартири за договором купівлі продажу, який укладено 09.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, враховуючи те, що в задоволенні позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину фіктивним відмовляється, враховуючи також те, що вказані позовні вимоги є похідними від визнання правочину недійсним в силу фіктивності, суд приходить до висновку, що в їх задоволенні також слід відмовити.

Доводи представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 з приводу того, що вимоги про скасування рішення про зняття з державної реєстрації спірної квартири, та рішення про державну реєстрацію вказаної квартири не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, оскільки мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства, а як наслідок в цій частині провадження у справі підлягає закриттю, судом до уваги не приймаються, оскільки в даному випадку позивач не оскаржує дії нотаріуса, як субєкта владних повноважень (спеціально уповноваженого субєкта), який діючи неправомірно, протиправно, всупереч закону і т.п. вчинив протиправні дії, чи прийняв протиправні рішення. В даному випадку позивач просить скасувати рішення двох нотаріусів, які явились наслідком, на думку позивача, укладеного фіктивного правочину, з відсутністю будь яких протиправних дій з боку нотаріусів, щодо прийняття відповідних рішень.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в цій частині позову по суті.

Враховуючи те, що розгляд справи судом завершено, заходи забезпечення позову, що застосовані відповідно до Ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 15.10.2015 року підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що в задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 217 ЦПК України; ст.ст. 202, 203, 215, 234, 319, 526, 627, 629, 717, 719, 722, ЦК України; Постановою ВСУ від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_7 про визнання договору дарування квартири № 1 будинку № 55, що по вул. Вишенька м. Вінниці, укладений 29.07.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним та скасування рішень про зняття з державної реєстрації квартири АДРЕСА_2 за договором дарування, який посвідчено 29.07.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_11 реєстраційний номер 948, та рішення про державну реєстрацію вказаної квартири за договором купівлі продажу, який укладено 09.09.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Арешт, накладений на квартиру № 1, що знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. Вишенька 55, що належить на праві власності ОСОБА_5, а так само заходи забезпечення позову, що полягають у забороні будь яким особам до вирішення справи по суті вчиняти будь які дії повязані з вселенням (виселенням) з вказаної квартири, заборони до вирішення справи по суті реєстрацію та зняття з реєстрації осіб в квартирі, та заборони будь яким особам вчиняти будь які дії, що повязані з ремонтом, добудовою, перебудовою, переобладнанням та реконструкцією квартири, що застосовано відповідно до Ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2015 року скасувати.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області, а особи, які брали участь у справі але не були присутні під час його проголошення можуть подати апеляційну скаргу на протязі десяти днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ: