Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 337/2204/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Нещеретна Л.М.
Провадження № 22-ц/778/753/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2015 року по справі

за позовом Прокурора Хортицького району міста Запоріжжя Копєйкіна ОСОБА_4 в інтересах Запорізької міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_10, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та довіреності, витребування майна.

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2015 року Прокурор Хортицького району міста Запоріжжя ОСОБА_13 в інтересах Запорізької міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_10, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_12, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та довіреності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, де він був зареєстрований та мешкав до часу смерті - 29.03.2012 року. Після його смерті спадкова справа не заводилась, а рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 18 листопада 2015 року вказану квартиру визнано відумерлою та передано у власність територіальній громаді в особі Запорізької міської ради.

Виконавчий комітет Запорізької міської ради рішенням від 28 лютого 2014 року передав спірну квартиру в господарське відання МКП «Основание» для подальшого використання. ОСОБА_15 служба рішенням від 07.05.2014 року відмовила у державній реєстрації прав та їх обтяжень, так як право власності на спірну квартиру належить ОСОБА_16 за договором купівлі-продажу від 29.07.2014 року між ним та ОСОБА_5, яка вказану квартиру купила 11.03.2014 року у ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_14 на підставі довіреності від 06.11.2013 року, зареєстрованої нотаріусом після смерті ОСОБА_14

На підставі зазначеного просив визнати недійсною довіреність від 06 листопада 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_10, на підставі якої ОСОБА_14 уповноважив ОСОБА_6 або ОСОБА_7 розпоряджатися (в тому числі продати) за ціну та на умовах за його розсудом належну довірителеві квартиру №24, в будинку №16-а, що знаходиться в м.Запоріжжі по вул. Воронезькій, та зареєстрована у реєстрі №1493; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №24, у будинку №16-а, що знаходиться в м. Запоріжжі по вул. Воронезькій, укладений 11 березня 2014 року між ОСОБА_7, якій діяв від імені ОСОБА_14 на підставі довіреності від 06 листопада 2013 року, та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, ОСОБА_8 та зареєстрований у реєстрі за №486; витребувати у добросовісного набувача ОСОБА_17 квартиру №24, у будинку №16-а, що знаходиться в м.Запоріжжі по вул. Воронезькій та передати у власність територіальній громаді в особі Запорізької міської ради.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2015 року залучено ОСОБА_6, ОСОБА_7 в якості співвідповідачів по справі.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсною довіреність від 06 листопада 2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстровану у реєстрі за №1493, на підставі якої ОСОБА_14 уповноважив ОСОБА_6 або ОСОБА_7 розпоряджатися (в тому числі продати) за ціну та на умовах за його розсудом належну довірителеві квартиру АДРЕСА_2.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений 11 березня 2014 року між ОСОБА_7, якій діяв від імені ОСОБА_14 на підставі довіреності віл 06 листопада 2013 року, та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований у реєстрі за №486.

Витребувано у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 та передати у власність територіальній громаді в особі Запорізької міської ради.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що він є добросовісним набувачем квартири, право власності на квартиру зареєстровано, він сплачує комунальні послуги, а тому, на його думку, він незаконно позбавлений права власності на квартиру. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку доказів, просить скасувати рішення суду в частині витребування в нього спірної квартири та передання її у власність територіальній громаді в особі Запорізької міської ради та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судове рішення відповідає вимогам ст.ст.213,214 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду є неприйнятними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.ст.317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 3 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 237, ст. 239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Таким чином, зі змісту даних правових норм вбачається, що довіреність є одностороннім правочином.

Частиною 5 статті 202 ЦК України визначено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Частинами 1,3 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частини 1 і 2,3 ст. 203 ЦК України встановлюють, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ст. 25 ЦК України здатність фізичної особи мати цивільні права та обов'язки є правоздатністю.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється з її смертю.

Отже, правочини, укладені після смерті особи, але від її імені, не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України.

Спірна квартира АДРЕСА_5 належала на праві власності ОСОБА_14, який помер 22.04.2012 ( а.с. 9,33).

Проте вже після його смерті 06.11.2013 року приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_10 посвідчив та зареєстрував у реєстрі №1493 довіреність від імені ОСОБА_14Г на імя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 представляти його інтереси, у тому числі, розпоряджатися квартирою № 24 по вул. Воронезькій, 16-а у м. Запоріжжі (а.с.13).

07.11.2013 року за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованою у реєстрі №3745 ОСОБА_7 передоручив зазначені повноваження ОСОБА_12, яка отримала в районній адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району дублікат свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_6 з посиланням на втрату оригіналу (а.с.20,21-29,32).

11.03.2014 р. ОСОБА_7, діючи від імені ОСОБА_14Г за довіреністю від 06.11.2013 р., продав квартиру ОСОБА_5, уклавши з нею договір купівлі-продажу (а.с.16-17). ОСОБА_5 здійснила відчуження квартири ОСОБА_17 за договором купівлі-продажу від 29.07.2014 р. (а.с. 118).

Фактична сторона справи встановлена судом з додержанням норм процесуального права і не оспорюється ОСОБА_3

Суд дав правильну правову оцінку цим обставинам і встановивши, що на час посвідчення довіреності від імені ОСОБА_14 та договору купівлі-продажу квартири від 11 березня 2014 р., укладеного ОСОБА_7 з ОСОБА_5, ОСОБА_14 не було в живих, визнав їх недійсними на підставі ст.ст. 203,215ЦК України.

ОСОБА_3 не був стороною зазначених угод.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2014 р. ОСОБА_17 було придбано квартиру АДРЕСА_6 у ОСОБА_5, тобто, в особи, яка не мала права дану квартиру відчужувати. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_17 знав чи міг знати, що ОСОБА_5 не мала права відчужувати квартиру, матеріали справи не містять. Як наслідок, суд визнав, що ОСОБА_17 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_6.

Тому посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не прийняв до уваги та не дав оцінку наданим доказам щодо добросовісного набуття квартири у власність ОСОБА_3, є неприйнятними.

Суд позовні вимоги до ОСОБА_3 вирішив на підставі ст.388 УК України шляхом задоволення віндикаційного позову.

Так, відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388, ст. 658 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Застосувавши положення ст.ст. 388, 655 ЦК України, суд обґрунтовано витребував у добросовісного набувача ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_6 у власність територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01 липня 2015 року по справі №6-619цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, і згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів належності даної квартири на праві власності територіальній громаді спростовується матеріалами справи.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 14 ЦПК України встановлено обов'язковість судових рішень.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, враховуючи той факт, що після смерті ОСОБА_14 за місцем відкриття спадщини спадкоємців не виявлено, в такому випадку спадщина на спірну квартиру є відумерлою, у зв'язку із чим така спадщина переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Рішенням Хортицького районного суду від 11 листопада 2013 року спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_6 визнана відумерлою (а.с.14).

Доводи про те, що у прокурора були відсутні правові підстави для представництва інтересів Запорізької міської ради для звернення з заявою про визнання спадщини відумерлою, в даній справі не обговорюються. Рішення Хортицького районного суду від 11 листопада 2013 року набрало законної сили.

За таких обставин і відповідно до положень ч.ч.3,4 ст.1277 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» квартира перейшла у власність територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Проведення досудового розслідування по фактам шахрайських дій, на що посилається адвокат ОСОБА_3, не перешкоджало розгляду даної справи. Цивільне провадження є процесом встановлення фактів, які надають можливість вирішити цивільно-правовий спір і ця процедура не передбачає встановлення осіб, вчинивших правопорушення. Суд встановив всі факти, необхідні для вирішення заявлених на підставі ст.388 ЦК України позовних вимог до ОСОБА_3 про витребування майна.

Обґрунтовуючи свою позицію, адвокат посилався також на ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.та рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Кривицька та Кривицький проти України», «Рисовський проти України».

Однак у даній справі обставини є іншими і істотно різняться.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника поза його волею.

Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес.

У даному випадку при вчинені правочинів від імені особи, яка вже померла, якраз і не було дотримано чинного законодавства, що, безумовно, не відповідає суспільному інтересу.

Органом місцевого самоврядування порушення закону не допускалися і не приймалися будь-які незаконні рішення, а майно у відповідача на користь територіальної громади витребувано відповідно до механізму, встановленого національним законодавством.

Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо незаконного вибуття майна із власності власника і повернення такого майна.

Не порушено і принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Витребуванням майна на ОСОБА_3 не покладено надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права. І доводи апеляційної скарги щодо не вирішення питання про відшкодування добросовісному набувачу витрат на придбання спірного майна не заслуговують на увагу, оскільки покупець цього майна відповідно до ст. 661 ЦК України може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Таким чином, гарантії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не порушені.

Суд повно та всебічно встановив обставини справи, дав оцінку доказам відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, визначився з характером спірних правовідносин та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Апеляційна скарга не містить доводів про порушення норм матеріального чи процесуально права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: