У Х В А Л А

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Колодійчука В.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_6, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 28 серпня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Кредит Європа Банк» (далі - ПАТ «Кредит Європа Банк», банк) та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 27 970,85 доларів США. На забезпечення виконання умов зазначеного договору банк того ж дня уклав із ним, позивачем, договір поруки. 30 березня 2009 року між банком, позичальником та поручителем було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою було змінено дату остаточного повернення кредиту, а саме встановлено строк до 30 серпня 2016 року.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 серпня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 173 168 грн. 98 коп. та третейський збір у розмірі 2 131 грн. 68 коп.

Посилаючись на те, що банк протягом року після настання стоку виконання договору та виникнення заборгованості не пред'явив до нього вимоги, позивач просив на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України визнати поруку припиненою.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що до закінчення строку дії кредитного договору банк звернувся до третейського суду із позовом до поручителя, тобто підстав для застосування до спірних правовідносин ч. 4 ст. 559 ЦК України та визнання поруки припиненою немає.

Апеляційний суд погодився із висновком районного суду, зазначивши при цьому також про те, що боржник здійснив оплату за кредитом 26 березня 2014 року, а до третейського суду банк звернувся 28 червня 2014 року, тобто в межах визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України строку.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 28 серпня 2008 року між ПАТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 27 970,85 доларів США.

На забезпечення виконання умов зазначеного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір поруки.

30 березня 2009 року між банком, позичальником та поручителем було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою було змінено дату остаточного повернення кредиту, а саме встановлено строк до 30 серпня 2016 року.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 серпня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 173 168 грн. 98 коп. та третейський збір у розмірі 2 131 грн. 68 коп.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що банк у визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк не пред'явив до нього вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Пунктом 1.17.6 договору поруки встановлено, що порука припиняється, якщо банк протягом одного року від дня настання строку виконання цього договору (основного зобов'язання) не пред'явить вимоги до поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті ч. 4 ст. 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (ст. 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, ст. 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи ч. 4 ст. 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-53цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що банк не пропустив строку звернення до поручителя із вимогою, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив посилань позивача на те, що заборгованість за черговими платежами по кредиту у ОСОБА_5 виникла 31 січня 2013 року, що вбачається з розрахунку банку, доданого до позовної заяви, поданої до третейського суду, а із вимогою про дострокове повернення усієї суми кредиту банк звернувся 28 червня 2014 року, пред'явивши позов до третейського суду, тобто саме з цієї дати виникла заборгованість за всією сумою кредиту.

При цьому суд апеляційної інстанції не врахував того, що звернення ПАТ «Кредит Європа Банк» до третейського суду не має юридичного значення для визначення строку дії поруки, оскільки за правилами ч. 4 ст. 559 ЦК України позов має бути пред'явлений до суду в порядку ст. 122 ЦПК України і у разі невиконання цієї вимоги кредитором порука припиняється на підставі закону.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук