Ухвала

іменем україни

14 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, треті особи: міське комунальне підприємство «Основаніє», Заводський районний відділ у м. Запоріжжі управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, про визнання права користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати за собою право користування квартирою № АДРЕСА_1

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_5, який за свого життя проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_1. Вказана квартира належала до комунальної власності Запорізької міської ради, ОСОБА_5 проживав один та був її наймачем. Зазначила, що за життя ОСОБА_5 та з його згоди вона вселилася до вказаної квартири, доглядала за ним, допомагала в лікуванні, а він запропонував їй зареєструватися у вказаній квартирі та разом приватизувати її. Оскільки в грудні 2015 року ОСОБА_5 повинен був стаціонарно лікуватися, то він склав нотаріально посвідчену довіреність на неї та її чоловіка ОСОБА_6 щодо представництва його інтересів стосовно приватизації зазначеної квартири, а також склав заяву про його згоду на реєстрацію позивача у цій квартирі. Через те, що особовий рахунок був оформлений на померлого батька ОСОБА_5, тому вона не змогла одразу зареєструватися у вказаній квартирі, а разом із ОСОБА_5 подали відповідну заяву до міського комунального підприємства «Основаніє» (далі - МКП «Основаніє») на переоформлення особового рахунку на ОСОБА_5 Після переоформлення особового рахунку на ОСОБА_5 позивачу повідомили, що вона не може знятися з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_4, оскільки за цією адресою зареєстрована її малолітня дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після вирішення питання реєстрації дитини за місцем реєстрації батька, позивач знялася з реєстраційного обліку у Вільнянському районі, однак не встигла зареєструватися у спірній квартирі, оскільки на той час ОСОБА_5 помер і документи втратили чинність. Зазначила, що організацію поховання ОСОБА_5 вона здійснила за власні кошти. За таких обстави вважає, що набула право користування вказаною квартирою на підставі ст. ст. 64, 65 ЖК УРСР, оскільки проживала з ОСОБА_5 як член сім'ї наймача.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності м. Запоріжжя та знаходиться на балансі МКП «Основаніє», не приватизована.

Згідно з відомостями поквартирної картки вищевказана квартира була отримана ОСОБА_8 на родину з п'яти осіб. Договір найму житлового приміщення було укладено з ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Відповідно до розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 25 грудня 2015 року № 587р договір найму цього житлового приміщення було переоформлено 25 грудня 2015 року з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 у зв'язку зі смертю основного квартиронаймача.

У вищевказаній квартирі ОСОБА_5 проживав та був зареєстрований

із 18 вересня 1997 року.

07 грудня 2015 року ОСОБА_5 склав письмову заяву про надання своєї згоди на реєстрацію місця проживання позивача у квартирі АДРЕСА_1, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Войтовим В.В. та зареєстрована в реєстрі за № 737.

Згідно з поясненнями позивача вона із травня 2014 року проживала із ОСОБА_5 у спірній квартирі; ОСОБА_5 доводився далеким родичем її чоловіка ОСОБА_6, із яким вона перебуває в зареєстрованому шлюбі із 10 жовтня 2013 року, мають спільну дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3; із осені 2015 року позивач у спірній квартирі постійно не проживала, оскільки після повернення чоловіка із-за кордону вони із ним та малолітньою дитиною проживали за адресою: АДРЕСА_2, яку винаймали.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 помер у віці 52 років. Його було знято з реєстрації у зв'язку зі смертю 10 лютого 2016 року.

Установлено, що позивач у спірній квартирі ніколи не була зареєстрована, а була зареєстрована з 12 липня 2005 року за адресою: АДРЕСА_5, та знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою 19 січня 2016 року. Із 28 січня 2016 року і до теперішнього часу позивач зареєстрована АДРЕСА_3.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що вона вселилася в спірну квартиру в установленому законом порядку як член сім'ї наймача, на постійне місце проживання, а не з метою здійснення догляду за ОСОБА_5, вела з ним спільне господарство, брала участь в утриманні квартири, яка є її єдиним постійним місцем проживання.

При цьому ті обставини, що ОСОБА_5 за свого життя погоджувався на реєстрацію позивача в квартирі, а також, що позивачем витрачалися кошти на медичні обстеження, продукти харчування наймача, оплачені послуги його поховання, суд обґрунтовано визнав такими, що не свідчать про доведеність факту ведення спільного господарства позивача з ОСОБА_5 та не дають правових підстав вважати встановленим факт, що позивач набула право користування цим житлом, враховуючи, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі, має свою сім'ю та зберігала за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Крім того, суд належно оцінив ту обставину, що позивач не здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги. Так, згідно з довідкою МКП «Основаніє» від 18 березня 2016 року № 1389 станом на 01 березня 2016 року борг за житлово-комунальні послуги квартири АДРЕСА_1 становить 10 716 грн 58 коп.; із 01 жовтня 2014 року оплата не проводилася; до 01 жовтня 2014 року інформація із оплати відсутня.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що ОСОБА_3 не набула права постійного користування спірною квартирою на підставі ст.ст. 64, 65 ЖК УРСР, у зв'язку з недоведеністю факту постійного проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім'єю та ведення з ним спільного господарства.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К.Парінова

О.М.Ситнік

О.В.Ступак