Апеляційний суд Кіровоградської області
№ 22-ц/781/744/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Український В. В.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

23.03.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Авраменко Т.М., Суржика М.М.

секретар Гусак А.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 лютого 2016 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк зазначав, що відповідно до укладеного договору від 18 травня 2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на зазначені обставини та неналежне виконання відповідачем зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого станом на 30 вересня 2014 року утворилася заборгованість у сумі 35 тис. 623 грн.07 коп., позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором в сумі 35 623 грн.07 коп. та судовий збір в сумі 356 грн.23 коп. (а.с.124).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що суд безпідставно стягнув з нього заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 8 886 грн.55 коп. та стягуючи штраф і пеню допустив подвійне стягнення. Суд, при вирішенні питання про відшкодування судових витрат позивачу, не врахував ту обставину, що він є інвалідом 2 групи і звільнений законом від сплати судового збору (а.с.128-130).

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_2, повідомлений про час та місце розгляду справи під розписку, не прибув, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Представник Банку в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечив проти доводів апеляційної скарги і просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 18 травня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), де вказано, що заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови), а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. На підставі зазначеного договору ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач отримав платіжну картку кредитка «Універсальна/Gold».

Належних та допустимих доказів того, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг підписана не відповідачем, не надано.

Тому за таких обставин суд прийшов до правильного висновку про доведеність Банком факту укладення з відповідачем кредитного договору від 18 травня 2012 року.

Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором відповідач припинив виконувати, здійснивши останній платіж 23 квітня 2014 року в сумі 750 грн., у зв'язку з чим станом на 30 вересня 2014 року виникла заборгованість в сумі 35 623 грн.07 коп.: з яких заборгованість за кредитом - 24 тис.155 грн.99 коп.; заборгованість за процентами -8 тис.886 грн.55 коп.; комісія - 408 грн.; штраф відповідно до Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. (фіксована частина), 1672 грн.53 коп.(процентна складова), що підтверджується розрахунком банку (а.с.5-6).

Згідно зі ст.ст. 526, 530,610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач порушив умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, погашення процентів за користування кредитом та комісії, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої підтверджується розрахунком, наданим Банком (а.с.5-6), який позивачем не спростовано.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що Банк безпідставно нарахував проценти за користування кредитом в сумі 8 тис.886 грн.55 коп. є безпідставними, такими, шо не ґрунтуються на законі та умовах договору.

Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦПК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Кредитним договором, укладеним між сторонами, передбачено процентну ставку - 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором.

Відомості про те, що договір в частині процентів за кредитним договором визнаний недійсним, в матеріалах справи відсутні.

Розрахунком заборгованості, наданим Банком, підтверджується, що згідно умов кредитного договору у пільговий період проценти не нараховувались.

З урахуванням того, що проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, суд першої інстанції прийшов до правильного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення як заборгованості за кредитом, так і процентів за користування кредитом за правилами основного грошового боргу.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи відповідача про те, що суд в порушення положень ст.61 Конституції України допустив подвійне стягнення.

Як свідчить наданий Банком розрахунок заборгованості, пеня відповідачеві не нараховувалась. Позовні вимоги Банком про стягнення з відповідача пені не заявлялись, та судом не вирішувались.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (ч.1 ст.546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання ( частина друга статті 549 ЦК України).

Пунктом 1.1.5.20 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. (фіксована складова) + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії (а.с. 19-20). Штраф стягується одноразово за порушення грошових зобов'язань більше ніж на 30 днів. За умовами договору штраф як різновид неустойки передбачений у конкретній сумі - 500 грн. та + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії .

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( ч. 2 і ч.3 ст.215 ЦК України ).

Позов про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення неустойки у вигляді штрафу відповідачем не заявлявся, договір в цій частині не визнано судом недійсним.

За таких обставин суд правомірно задовольнив позов Банку про стягнення договірної неустойки - штрафу.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують. Посилання у скарзі на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові № 6-2003 цс15 від 21.10.2015 року, є безпідставним, оскільки у вказаній справі мали місце інші обставини, а саме одночасне стягнення штрафу та пені, ніж ті, що розглядались судом першої інстанції щодо стягнення лише неустойки у вигляді штрафу.

Обгрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат.

Як свідчать матеріали справи, відповідач є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с.63).

Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ групи.

Відповідно до роз'яснень у п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 (із змінами) «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» , вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Вказані роз'яснення суд не врахував та безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору.

Оскільки при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції допустив порушення та неправильне застосування норм процесуального права, то відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, це є підставою для скасування рішення в частині розподілу та стягнення судових витрат у справі.

В решті рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 лютого 2016 року в частині стягнення судового збору скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючасуддя Л.В.Суровицька

Судді Т.М.Авраменко

М.М.Суржик