Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.10.2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі : головуючого судді Леміш О.М.,

при секретарі Химинець О.Я.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , в особі адвоката ОСОБА_1М, До ПАТ КБ "ПриватБанк", третя особа - Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про визнання договору іпотеки майна не дійсним , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , в особі адвоката ОСОБА_1М, звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" , третя особа Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про визнання договору іпотеки майна не дійсним.

Свій позов позивач мотивував тим, що 02.08.2005 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г'.Д. за реєстровим № 562 для забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором. Згідно умов договору в іпотек надано нерухоме майно-житловий будинок за № 18 по пров. Гусакському в м. Ужгороді. Перед укладенням даних договорів позивач повідомив працівників банку про свій сімейний стан- про наявність у нього малолітніх дітей- Гегедюш ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_2 та про те, що вони проживають разом з ним в будинку, що надається в іпотеку. Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області розглядається цивільна справа № 308/4653/13-п за позовом ПАТ КБ Приватбанк до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Під час розгляду даної справи з»ясувалось, що на час укладення договору іпотеки, що оскаржується , орган опіки та піклування жодного дозволу не надавав.

У зв»язку з наведеним, позивач вважає даний договір іпотеки повинен бунт визнаний не дійсним тому, що як на час укладення договору іпотеки, так і на даний час в житловому будику № 18 по пров. Гусакському в м. Ужгороді проживали і проживають неповнолітні діти ОСОБА_6Т, ОСОБА_5Т , а також третя дитина-Гегедюш ОСОБА_7. 2009 року, народження, при цьому дозволу на укладення договору іпотеки орган опіки та піклування не надавав, права неповнолітніх при у кладені іпотечного договору були порушені, оскільки при укладенні договору іпотеки в порушення вимог Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 Сімейного Кодексу України, ст. 71 ЦК України не встановлено факту права користування предметом іпотеки неповнолітніми дітьми іпотекодавця та не отримано для цього дозволу органу опіки та піклування.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд такий задовільнити.

Представник відповідача протии позову заперечила, просила суд відмовити в задоволенні позову.

Представник Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородського міськвиконкому в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним повідомлений, проте в атеріалах спраи міститься довідка про те, що позивач не звертався до органу опіки та піклування із заявою про дачу дозволу (згоди) на укладення договору іпотеки.

Заслухавши пояснення учасників процессу, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 02.08.2005 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г'.Д. за реєстровим № 562 для забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором. Згідно умов договору в іпотеку надано нерухоме майно-житловий будинок за № 18 по пров. Гусакському в м. Ужгороді.

Представник позивача обгрунтовуючи вимоги позову вказав, що вищевказаний договір є не дійсним оскільки перед укладенням даних договорів позивач повідомив працівників банку про свій сімейний стан- про наявність у нього малолітніх дітей- Гегедюш ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_2, а відтак при укладенні 02.08.2005 року Договору про іпотеки були допущені суттєві порушення чинного законодавства, а саме порушення прав дитини на житло, даний договір не був погоджений у встановленому законом порядку органом опіки та піклування. Окрім того на даний час з позивачем також проживає його малалітня донька ОСОБА_6Т,яка народилась у 2009 році.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 177 СК України, в редакції що діяла станом на 02.08.2005 року дату укладення договору іпотеки між сторонами, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Згідно ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства " від 26.04.2001 № 2402-ІІІ, в редакції, яка діяла як на дату укладення іпотечного договору, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

З 01.01.2006 року ще почав діяти Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» від 02.06.2005 року № 2623-IV, статтею 12, якого передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Роз'яснюючи питання, чи має право користування певним житлом дитина і як саме має бути підтверджене це право, Верховний Суд України ще у своїй ухвалі від 23 липня 2008 року зазначив, що право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи (Єдиний державний реєстр судових рішень - рішення № 2270896).

Як зазначено у п. 40 Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 р. № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за № 283/8882, в редакції, яка діяла на дату укладення іпотечного договору, правочини за малолітніх, які не досягли 14 років, а також від імені фізичних осіб, визнаних у судовому порядку недієздатними, вчиняють батьки (усиновлювачі) або опікуни. Правочини щодо майна малолітньої дитини можуть бути вчинені одним з батьків, з яким постійно проживає дитина, за наявності згоди другого з батьків, підпис якого має бути засвідчений нотаріально.

Тобто, зазначеною інструкцією не вимагалася перевірка нотаріусом наявності висновку органу опіки та піклування при укладенні договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню, а, отже батьки повинні були самостійно виконувати зазначені вимоги закону та перед укладенням договору звернутися за отриманням зазначеного дозволу до органу опіки і піклування.

Відповідно до п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зістаттею 32ЦК, статтею 177СКта статтею 17Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства"батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Положення статті 12Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діють з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України).

Суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 року № 6-384цс15, у якій зазначено, що згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

При укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обовязково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Разом з тим, Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у п.п. 4, 5 постанови Пленуму ВС України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статті 215 ЦК ( 435-15 ) необхідно розмежовувати види недійсності право чинів : нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

За таких обставин ,вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установленустаттею 177 СК Українизаборону. Проте, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відтак, договір іпотеки, що вчинений власниками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. (Правовий висновок ВСУ від 10.02.2016 у справі № 6-1793цс15)

Таким чином , хоча позивач підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним і зазначила факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, і як слідство цього, з посиланням на відповідні норми законодавства, зазначив про порушення прав своіх неповнолітніх дітей, проте не посилався на конкретні факти порушення майнових прав дітей чи їх прав користування внаслідок укладення такого договору та не вказав в чому саме полягало їх порушення.

В свою чергу, неповнолітні ОСОБА_6Т та ОСОБА_5Т не мали і не мають права власності на будинок . Вони набули права користування житлом, - а саме будинком , як члени сім'ї власника відповідно достатті 405 ЦК України,статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування будинку в іпотеці.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову , оскільки хоч укладення договору і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітніх ОСОБА_6Т ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5Т 30.08.2004 року та ОСОБА_6Т ІНФОРМАЦІЯ_4 на користування житлом - будинком №18 по пров. Гусакському в м. Ужгород.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору іпотеки від 02.08.2005 року не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити

Керуючись ст.ст. 4, 5, 14, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, -

РІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 , в особі адвоката ОСОБА_1М, До ПАТ КБ "ПриватБанк", третя особа - Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про визнання договору іпотеки майна не дійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись через 5 днів.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_8