Справа № 344/9681/15-ц
Провадження № 22-ц/779/448/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого- судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д., Ковалюка Я.Ю.

секретаря Капущак С.В.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2015 року , -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з указаним позовом і зазначав, що 01 липня 2015 року він з ТОВ «Євролізинг Україна» уклав договір фінансового лізингу №д01379 з додатками, відповідно до умов якого відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль Hyundai Santa Fe у власність та передати йому предмет лізингу у користування протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. Посилаючись на те, що при укладенні вказаного договору, сторони не визначили предмет договору, що є істотною умовою, відповідач включив до умов договору платежі, які не є лізинговими і не повязані з користуванням предмета лізингу, вийшов за межі, передбачені законом щодо діяльності фінансового лізингу та ввів його в оману, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №д01379 від 01 липня 2015 року, укладений між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_2 та стягнути з ТОВ «Євролізинг України» сплачені на рахунок відповідача 70840 грн. на користь позивача, які сплачені ним як адміністративний платіж за вказаним договором фінансового лізингу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2015 року задоволено частково позов. Визнано недійсним договір фінансового лізингу №д01379 від 01 липня 2015 року, укладений між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_2. Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 70000 грн. та 700 грн. судового збору в дохід держави. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

В апеляційній скарзі представника ТОВ «Євролізинг Україна» ОСОБА_3 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволені позову , вказуючи на те, що суд неповно зясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, що позивачем не доведено, що умови договору є несправедливими, порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 509 ЦК України та того, що умови договору завдають якоїсь шкоди ОСОБА_2 та не наводиться жодного прикладу нанесення такої шкоди. Позивач ознайомився з умовами договору та підписав його особисто, умови для визнання судом вказаного договору недійсним відсутні.

У судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визав, вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Представники ТОВ «Євролізинг Україна» в судове засідання не зявились, хоч про час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу №д 01379 від 01 липня 2015 року є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, так як сторони не визначили предмет договору, що є істотною умовою, у вартість предмета лізингу не включено адміністративний платіж у розмірі 10 % вартості предмета лізингу, відповідач включив до умов договору платежі, які не є лізинговими і не повязані з користуванням предмета лізингу, вийшов за межі, передбачені законом діяльності фінансового лізингу та ввів позивача в оману.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 01 липня 2015 року ОСОБА_2 з ТОВ «Євролізинг Україна» уклав договір фінансового лізингу №д 01379 з додатками, відповідно до умов якого відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль Hyundai Santa Fe у власність та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_2 протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати останнього на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу.

Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За правилами ч.1 ст.3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно з ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Згідно ч.2 ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно квитанції від 01.07.2015 року (а.с. 14) ОСОБА_2 перевів на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» 70000 гривень.

Відповідно п.1.7 та 4.1 оспорюваного договору фінансового лізингу вбачається, що предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачем протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

Згідно п. 8.1 договору лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим договором розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінних курсом долара США до української гривні чинним на робочий день виписку рахунку або квитанції на сплату платежів.

Відповідно до додатку №1 до договору фінансового лізингу адміністративний платіж складає 3111,11 доларів США, авансовий платіж 15555,56 доларів США, комісія за передачу 933,33 доларів США. Курс долара встановлений 22,50 гривні на 1 долар США.(а.с.12)

Пунктом 1.7 договору про фінансовий лізинг передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. Всього позивач відповідно пункту 1.7 договору фінансового лізингу повинен сплатити протягом 120 днів 31111,11доларів США.

З договору фінансового лізингу та Додатку №1 (а.с. 12) вбачається, що сплачені ОСОБА_2 70000 гривень є першочерговим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Частиною 2 ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу.

Відповідно до пп.2 п.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Оскільки за умовами спірного Договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платіжу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому.

Окрім того, договір лізингу не містить графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (31111,11 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що оспорюваний договір фінансового лізингу№д 01379 по своїй природі є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Враховуючи положення пп.2 п.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визнання цих положень договору недійсними зумовлює зміну інших положень Договору, а тому оспорюваний Договір може бути визнаний недійсним у цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 70000 гривень під вигляд платіжу за договором, який за умова договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення, за доводами апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» ОСОБА_3 відхилити. Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2015 року даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: Я.Д.Горблянський

ОСОБА_4