Провадження №2/760/5427/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 вересня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Усатової І.А.
при секретарі Здорик Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.04.2016 року о 07.50 год. по пр. Лобановського, 66 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням відповідача ОСОБА_2, автомобіля НОМЕР_2, який належить позивачу та автомобіля НОМЕР_3.
Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 20.04.2016 року відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340,00 грн. на користь держави.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю НОМЕР_2 було завдано механічних пошкоджень.
Відповідальність ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «СК «АХА Страхування», за полісом №АЕ/6313298.
Позивач за власні кошти зробив ремонт автомобіля на загальну суму 135159,42 грн.
Отже, ПрАТ «СК «АХА Страхування» виплатила страхове відшкодування позивачу у визначеному законом розмірі з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.
З урахуванням викладеного та на підставі ст. 1194 ЦК України просив позов задовольнити.
Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив справу розглядати без його участі.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.
Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у його відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивач.
Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, врахувавши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» N6 від 27.03.92 року.
«Володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них».
Згідно вищевказаної Постанови Пленуму «Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).»
Судом встановлено, що 12.04.2016 року о 07.50 год. по пр. Лобановського, 66 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням відповідача ОСОБА_2, автомобіля НОМЕР_2, який належить позивачу та автомобіля НОМЕР_3.
Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 20.04.2016 року відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340,00 грн. на користь держави.
Згідно ч.4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії водія ОСОБА_2 вочевидь не відповідали вимогам ПДР України.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю НОМЕР_2 було завдано механічних пошкоджень.
Відповідальність ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «СК «АХА Страхування», за полісом №АЕ/6313298.
25.06.2016 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «АХА Страхування» із заявою про випалту страхового відшкодування.
Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом, власник якого застрахував свою цивільно-правову відповідальність на умовах визначених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про страхування», цими та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України та застосовуються норми цього закону.
Дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 12.04.2016 року по пр. Лобановського, 66 у м. Києві була визнана ПрАТ «СК «АХА Страхування» страховим випадком.
Розрахунок страхового відшкодування по страховому випадку здійснено на підставі експертного звіту №158/16 від 13.06.2016 року, складеного ФОП ОСОБА_3 де коефіцієнт фізичного Ез = 0,65; вартість ремонтно-відновлювальних робіт (Ср) 7405,00 грн., вартість необхідних для ремонту матеріалів (См) 5882,81 грн., вартість складових, що підлягають заміні (Сс) 112261,87 грн., вартість відновлювального ремонту Свр = Ср + См + Сс 125549,68 грн.
Отже, ПрАТ «СК «АХА Страхування» сплатив страхове відшкодування позивачу у визначеному законом розмірі з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля.
29.06.2016 року позивач звернувся до відповідача ОСОБА_2 із заявою щодо добровільного відшкодування завданих йому збитків, з метою досудового вирішення спору. Заява була направлена цінним листом з описом та повідомленням про отримання.
08.07.2016 року відповідач ОСОБА_2 отримав вищевказану заяву, однак вона залишена ним без уваги.
Згідно із п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.
Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З аналізу наведених норм закону вбачається, що страхова компанія відшкодовує потерпілому вартість матеріального збитку, а особа винна у ДТП - різницю між страховим відшкодуванням (матеріальним збитком) та вартістю відновлювального ремонту.
Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Згідно з роз'ясненнями викладеними в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад автомобіля) були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (про відшкодування збитків).
Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни пошкоджених внаслідок ДТП деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов'язок з відшкодування такої різниці.
Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.
Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору 825,80 грн.
Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статтями 23, 1166, 1194 ЦК України статтями 3, 4, 10, 11, 27-30, 57-60, 61, 88, 169, 209, 212-215, 218, 224 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_4, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_5, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 судовий збір в сумі 825,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня його отримання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: І. А. Усатова