Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.01.2016 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого, судді Хитрука В.М.

при секретарі Мельник В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 свої вимоги до суду мотивував тим, що 10.04.2016 року о 17.40 год. відповідач ОСОБА_2 по вул.. Леніна в с. Ялтушків Барського району Вінницької області, керуючи в стані алкогольного спяніння транспортним засобом марки «ВАЗ-2107», державний номерний знак Г3354ВН, маневруючи, не переконався в безпечності своїх дій, в результаті чого допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Фіат Скудо», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, який рухався в попутному напрямку, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою суду ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача складає 14490 грн. ДТП позивачу завдано моральну шкоду. Добровільно відповідач не бажає відшкодувати завдану шкоду. Тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 14490 грн. завданої матеріальної шкоди, 2000 грн. моральної шкоди та витрати по справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 позов не визнала, заперечувала проти його задоволення.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов необхідно задовольнити частково. До такого висновку суд дійшов з наступного.

10.04.2016 року о 17.40 год. відповідач ОСОБА_2 керуючи по вул.. Леніна в с. Ялтушків Барського району Вінницької області, в стані алкогольного спяніння транспортним засобом марки «ВАЗ-2107», державний номерний знак Г3354ВН, не переконався в безпечності своїх дій, в результаті чого допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Фіат Скудо», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, який рухався в попутному напрямку, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Автомобіль «Фіат Скудо», реєстраційний номер НОМЕР_1, належить ОСОБА_5 та на час ДТП перебував під керуванням ОСОБА_1, якому надано право на користування транспортним засобом відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ № 406230.

Автомобіль «ВАЗ-2107», державний номерний знак Г3354ВН, належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВІС № 101715.

Відповідно до ч. 1 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренда і т.п.) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використовування, зберігання або зміст якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського віддання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Постановою Барського районного суду № 125/797/16 від 29.04.2016 року відповідача ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 122, 124, ч. 2 130 КпАП України та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту строком на десять діб.

Позивач ОСОБА_1 в даній дорожній ситуації ПДР України не порушив.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст.. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1192 частиною 2 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові пленум Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 №6 в пункті 9 абзацу 4.

Згідно розяснень викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до розяснень, які містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 р. № 4 « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Порушник зобовязаний відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду, яка включає вартість виконання робіт та деталей для повного відновлення транспортного засобу з метою приведення його до того стану, в якому він існував до дорожньо-транспортної пригоди. Збитки в результаті дорожньо-транспортної пригоди визначають оцінювачі шляхом складання висновку та звіту автотоварознавчого дослідження, а під час розгляду справи в суді, у випадку виникнення обґрунтованих сумніві у правильності розмірів збитків визначених оцінювачем, призначається судова автотоварознавча експертиза. При цьому в обовязковому порядку необхідні підтверджувальні документи вартості проведеного ремонту та розрахунковий документ про оплату.

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів, регулюються ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» . Виходячи з положень ст. 3 Закону оцінку майна проводиться суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання.

Згідно із ст. 4 Закону професійна оціночна діяльність - діяльність оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна.

Субєкти оціночної діяльності є суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону ст. 5.

Виходячи із системного аналізу наведених норм закону оцінку майна може проводити фізичні особи підприємці, або юридичні особи, в яких працює оцінювач, при наявності у юридичної особи сертифікату субєкта оціночної діяльності.

За результатами процедури оцінки майна складається звіт про оцінку майна, або акт оцінки майна, або висновок.

Стаття 143 ЦК України передбачає порядок призначення у справі експертизи. Під час розгляду даної справи ні позивач, ні відповідач з клопотаннями про призначення у справі судово-товарознавчої експертизи для визначення розміру матеріальної шкоди, яка була заподіяна позивачу в результаті пошкодження в ДТП автомобіля, не звертались.

Суд не приймає як доказ надану позивачем на підтвердження позовних вимог в частині визначення матеріальної шкоди, а саме пошкодження автомобіля «Фіат Скудо», реєстраційний номер НОМЕР_1, дефектну відомість, оскільки вона не містить дати, не відображає інформації про те, чи вказані у ній роботи та послуги вже виконані чи мають бути виконані, зазначені запчастини використані чи мають бути використанні, визначена сума послуг у розмірі 3440 грн. не відображає характер яких саме послуг та не може входити до розміру завданої під час ДТП шкоди. Відсутні документи про те, чи являється ФОП ОСОБА_6 оцінювачем, чи має він сертифікат субєкта оціночної діяльності та чи має він право на проведення оцінки. Вказана відомість не є висновком, звітом чи актом, які передбачені законодавством. Не визначено позивачем чи поніс він вказані витрати, адже не надав відповідної квитанції. Оцінка проведена без участі відповідача у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст. ст. 185,187,189 ЦПК України.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин суд вважає, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, в частині визначення завданої матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Право на компенсацію моральної шкоди передбачається статтею 23 ЦК України, яка надає приблизний перелік проявів моральної шкоди.

Так, стаття 23 ЦК України надає особі право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку зі знищенням чи пошкодженням її майна.

Компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Згідно розяснень, наданих у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Наявність вини заподіювача шкоди презюмується. За загальною презумпцією вини в цивільному праві, відсутність вини доводиться заподіювачем шкоди.

Форма вини заподіювача моральної шкоди (умисел або необережність) за загальним правилом не має значення.

У поданій до суду позовній заяві ОСОБА_1 навів обґрунтування спричиненої моральної шкоди, які у судовому засіданні підтримав, що пошкодження автомобіля завдало йому душевних страждань, змусило його докладати додаткових зусиль до відновлення нормальних життєвих звязків, усунення пошкоджень його автомобіля, в результаті ДТП позивач отримав психологічний стрес, його нормальні життєві устої було порушено, він не зміг користуватися автомобілем, так як той був пошкоджений з вини відповідача, вимушений звертатися до суду за захистом порушеного права.

Суд, з урахуванням характеру немайнових втрат, характеру і обсягу страждань позивача, та, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, розмір моральних збитків визначає в сумі 2000 гр.

Згідно п.1 ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст. 1166, ст. 1167 ЦК України, ст. 10, 59, 60, 88, 209, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) гривень завданої моральної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 275,60 понесених судових витрат при сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення, а неприсутніми особами в той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги в Апеляційний суд Вінницької області через Барський районний суд Вінницької області.

Суддя: