Справа № 382/11/16-ц Головуючий у І інстанції Бурзель Ю. В.
Провадження № 22-ц/780/5049/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 14.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

14 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Приходько К.П., Верланова С.М.,

за участі секретаря Нагорна Г.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яготинського районного суду від 22 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей, про визначення місця проживання дітей.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

у січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом.

Зазначав, що він та відповідачка перебували у шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

29 вересня 2015 року рішенням Яготинського районного суду Київської області шлюб між ними розірвано.

Діти проживають разом із ним, крім того, з ним проживає його мати, ОСОБА_5

Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу він дозволив відповідачці проживати в його будинку, у вересні 2015 року відповідачка відмовилась від доньки, перестала цікавитись її життям, постійно влаштовує вдома сварки, не піклується про дітей, не доглядає за ними, налаштовує сина проти нього, просив визначити місце проживання дітей з ним.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 22 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Яготинського районного суду від 22 липня 2016 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що хоча позивач із відповідачем зареєстровані в одному будинку, проте законодавством не обмежене його право проживати за іншою адресою. Зі своєю дружиною ОСОБА_6 він винаймає двокімнатну квартиру у м. Яготин, а у власному будинку веде особисте підсобне господарство. Тому, вважає, що суд першої інстанції неправомірно вказав як на підставу відмови в задоволенні позову, одне місце реєстрації батьків та дітей. Під час розгляду справи у суді він просив

про визначення місця проживання дітей саме з батьком, а не за якоюсь конкретною адресою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, суд першої інстанції виходив із того, що сторони по справ зареєстровані за одною адресою, в будинку № 39 по вул. Садова с. Засупоївка Яготинського району Київської області, а відтак відсутні передбачені ст. 161 СК України підстави для визначення місця проживання дитини з батьком. Крім того, судом враховано було думку дітей, висловлену в судовому засіданні, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матірю, а також набуття відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України неповнолітньою ОСОБА_2 права самостійно визначати своє місце проживання та не встановлення перешкод для реалізації нею такого права.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

29 вересня 2015 року рішенням Яготинського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано.

3/4 частики жилого приміщення у будинку № 39 по вул. Садова у с. Засупоївка Яготнського району на праві власності належить позивачу ОСОБА_2 (а.с. 12).

У вказаному жилому будинку зареєстровано місце проживання позивача, відповідачки, сина, доньки. Донька проживає у гуртожитку у м. Києві у звязку із навчанням.

У жилому будинку №39 по вул. Садова у с. Засупоївка Яготнського району фактично проживають відповідачка, малолітній ОСОБА_4, мати позивача ОСОБА_5

Позивач створив нову сім`ю, проживає у м. Яготині, однак кожного дня приїжджає у с. Засупоївка, допомагає по господарству.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування від 12 травня 2016 року та пояснень представника органу опіки та піклування, наданих у суді першої інстанції, орган опіки вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з його матір`ю ОСОБА_3 Неповнолітня ОСОБА_2 має право відповідно до п. 3 ст. 160 СК України самостійно визначати місце свого проживання, виявила бажання проживати з батьком і жодних перешкод з боку матері їй у цьому не чиниться.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У чч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Із доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що позивач та відповідач, хоча і зареєстровані за одною адресою, однак фактично проживають окремо, що є обовязковою умовою для визначення місця проживання дитини за правилами ст. 161 СК України.

У той же час, на думку колегії суддів, фактичне окреме проживання батьків не являється безумовною підставою для вирішення питання про обґрунтованість вимог позивача щодо визначення місця проживання дітей із ним.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Неповнолітня ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, самостійно визначилась щодо місця проживання з батьком, що підтверджується матеріалами справи, тому відсутні підстави для визначення її місця проживання судом.

Вирішуючи питання правильності висновків суду щодо відмови в задоволенні позову в частині вимог про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Як вбачається з висновку Служби у справах дітей Яготинської РДА Київської області про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, при виїзді працівниками служби до місця проживання сімї в с. Засупоївка по вул. Садова, 39, встановлено, що діти проживають у належних житлових умовах, в будинку прибрано, діти забезпечені усім необхідним для їх нормального розвитку. Назарій був викликаний до зали судового засідання та висловив свою думку він хоче проживати з мамою. Хлопчик добре характеризує маму, зясовано, що мати приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться його успіхами в школі. (а.с. 50-51)

Колегія суддів, з огляду на зазначене, вважає, що позивачем не доведено у суді наявність виняткових підстав для розлучення малолітнього сина із матірю та визначення місця проживання дитини з батьком, тому суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 318 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Яготинського районного суду від 22 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Таргоній Д.О.

Судді: Верланов С.М.

ОСОБА_8