Справа №2-3154/11 04.04.2016 04.04.2016 04.04.2016
Провадження №22-ц/784/401/16
Справа № 2-3154/11
Провадження № 22-ц/784/401/16 Суддя по 1 інстанції Сухаревич З.М.
Категорія 27 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

04 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

без участі осіб, які беруть участь у справі, належно повідомлених про час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2015 року ухвалене за позовом публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

10 лютого 2011 року відрите акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України» (далі - Банк), звернулося з позовом до ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 13 липня 2007 року уклав кредитний договір з ОСОБА_3, яка змінила прізвище на ОСОБА_2, за умовами якого остання на споживчі цілі отримала кредит в сумі 475 000 грн. під зворотне зобовязання повернути їх рівними частинами, щомісячно в сумі 3 992 грн., строком на 120 місяців, тобто до 13 липня 2017 року, зі сплатою 17,0 % річних.

Наряду з цим, сторони передбачили, що порушення позичальником виписаних умов, дає Банку право нараховувати пеню у розмірі 0,05 % від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення.

В забезпечення кредитного зобов'язання, 16 липня 2007 року, між Банком та позичальником укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку банку ОСОБА_2 передала належну їй квартиру АДРЕСА_1.

В зв'язку з тим, що позичальник неналежно виконувала взяті на себе зобов'язання, позивач просив достроково стягнути усю кредитну заборгованість.

Посилаючись на викладене, та уточнюючи розмір позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача 1 597 056 грн. 22 коп. заборгованості за кредитним договором, яка утворилася станом на 01 грудня 2015 року, із яких: заборгованість по кредиту 395 589 грн. 04 коп.; заборгованість по процентам за період з 01 серпня 2007 року по 01 грудня 2015 року 633 951 грн. 61 коп.; а також за період з 01 грудня 2012 року по 01 грудня 2015 року: пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту 176 166 грн. 04 коп.; пеня на несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 279 447 грн. 44 коп., інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом 64 536 грн. 87 коп.; інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів 33 603 грн. 79 коп.; 3 % річних 13 761 грн. 43 коп.

-2-

Заперечуючи проти позову, представники відповідача посилалися, як на слив позовної давності щодо щомісячних платежів по кредиту і процентам до лютого 2008 року, так і невірний розрахунок заборгованості по процентам та пені.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача 1 556 088 грн. 76 коп. заборгованості за кредитним договором, 8 658 грн. 35 коп. судового збору. Зобовязано Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві повернути Банку зайво сплачений судовий збір в сумі 1 551 грн. 84 коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення ним норм матеріального та процесуального права в частині стягнення заборгованості по процентам в розмірі 39 973 грн. 98 коп., збитків від інфляції по основному боргу в сумі 48 105 грн. 80 коп. та трьох процентів річних 9 643 грн. 66 коп., просила рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду просила залишити без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просив скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість по кредиту, процентам та пені лише в межах позовної давності (трьох років), з урахування індексу інфляції та 3 % річних.

При цьому суд вважав доведеним те, що сума процентів 46 430 грн. 14 коп., яка внесена 12 листопада 2007 року (22 828 грн. 15 коп., 11 994 грн. 45 коп.) та 09 січня 2008 року (11 607 грн. 54 коп.), сплачена відповідачем в рахунок погашення процентів по іншому кредитному договору № 1805-н від 02 серпня 2007 року.

Колегія суддів не з усіма висновками суду погоджується.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України та пункту 3.4 умов кредитного договору, позикодавець має право вимагати дострокового повернення усієї частини кредитних коштів та відсотків, що залишилися у разі прострочення позичальником повернення чергової частини позики, та пені.

Таким чином, при вирішенні спору про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення ст.ст. 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишився, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

-3-

Як вбачається із матеріалів справи, 13 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_3, яка змінила прізвище на ОСОБА_2, укладено кредитний договір № 1718-н, за умовами якого остання на споживчі цілі отримала кредит в сумі 475 000 грн., строком на 120 місяців, тобто до 13 липня 2017 року, зі сплатою 17,0 % річних (а.с. 142, 206-213, т.1). Позичальник зобов'язалася щомісячно до останнього числа місяця, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 3 992 грн. та сплачувати проценти, нараховані на залишок заборгованості за кредитом, згідно із графіком погашення, який є невід'ємною частиною кредитного договору (пункти 1, 5; 8.5).

Наряду з цим, сторони передбачили, що порушення позичальником виписаних умов, дає Банку право нараховувати пеню у розмірі 0,05 % від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення (пункт 5.2).

Умовами кредитного договору передбачено, що остаточним строком повернення кредиту є 13 липня 2017 року, але він діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань (пункти 1.2; 8.1)

Крім того, кредитним договором визначено, що у разі неналежного виконання кредитного зобов'язання, зокрема, порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів в порядку, що визначений графіком погашення кредиту, Банк має право на дострокове стягнення усієї кредитної заборгованості (п.3.4 кредитного договору). Сторони кредитного договору також домовились про збільшення позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до 3 років для усіх грошових зобов'язань позичальника (у тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені кредитним договором (п. 7.8).

В забезпечення кредитного зобов'язання, 16 липня 2007 року між Банком та позичальницею укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку банку вона передала належну їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 17-24, т.1).

В зв'язку з неналежним виконанням позичальницею кредитного зобов'язання, 27 грудня 2010 року Банк направив письмову вимогу про повернення всієї суми кредиту, процентів та інших платежів в сумі 1 376 508 грн. 52 коп., яка нею не виконана ( а.с. 135-140, т.1).

10 лютого 2011 року Банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення усієї кредитної заборгованості з відповідача в сумі 719 028 грн. 63 коп., розмір якої в подальшому неодноразово уточнював.

Згідно із остаточним розрахунком банку заборгованість, яка утворилась за кредитним договором станом на 01 грудня 2015 року становить 1 597 056 грн. 22 коп., із яких: заборгованість по кредиту 395 589 грн. 04 коп.; заборгованість по процентам за період з 01 серпня 2007 року по 01 грудня 2015 року 633 951 грн. 61 коп.; а також за період з 01 грудня 2012 року по 01 грудня 2015 року: пеня на несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту 176 166 грн. 04 коп.; пеня на несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 279 447 грн. 44 коп.; інфляційні втрати за основним боргом 64 536 грн. 87 коп.; інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів 33 603 грн. 79 коп.; 3 % річних за несвоєчасне погашення кредиту 13 761 грн. 43 коп. (а.с. 44-50 т.2).

За вказаним кредитним договором останній платіж здійснено у лютому 2010 року в сумі 1 500 грн., які зараховані на погашення процентів.

Таким чином, встановивши, що відповідач в порушення умов укладеного між нею та Банком кредитного договору, не сплачувала у визначені договором строки кошти на погашення кредиту, що призвело до утворення заборгованості, суд першої

-4-

інстанції дійшов до вірного висновку про дострокове стягнення кредитної заборгованості відповідно до положень ст. 1050 ЦК України та п. 3.4 кредитного договору.

В суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування позовної давності. Банк звернувся до суду з позовом 10 лютого 2011 року.

За такого, суд вірно стягнув заборгованість по тілу кредиту станом на 01 грудня 2015 року, з 01 лютого 2008 року в сумі 375 248 грн. та визначив цю дату початком перебігу позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність розміру заборгованості по процентам, які просив стягнути позивач.

Заперечуючи проти позову відповідач, посилаючись на висновок експерта, зазначала про безпідставність стягнення процентів в сумі 46 430 грн. 14 коп., з яких 6 456 грн. 16 коп. заявлені, до того ж, після спливу позовної давності.

Такі заперечення відповідача заслуговують на увагу, оскільки підтверджуються належним доказом.

З висновку судової економічної експертизи № 805-806-807 від 18 червня 2015 року, яка проведена Миколаївським відділенням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, встановлено, що розрахунок загальної заборгованості позичальника перед Банком станом на 03 грудня 2013 року не відповідає розрахунковим документам щодо сплачених процентів за кредит та пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом.

При розрахунку пені відповідно до умов Кредитного договору № 1718-н від 13 липня 2007 року, загальна сума заборгованості ОСОБА_2 станом на 03 грудня 2013 року складає 1 051 454 грн. 62 коп., у тому числі:

- заборгованість за кредитом 471 389 грн. 04 коп.,

- заборгованість за процентами 353 919 грн. 22 коп.;

- пеня за порушення строків погашення кредиту 99 817 грн. 24 коп.;

- пені за порушення строків сплати процентів 126 329 грн. 12 коп. (а.с.185-228 т. 1).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на висновок експерта, який є належним та допустимим доказом, та не надав йому жодної оцінки.

Обґрунтовуючи безпідставність вказаних заперечень відповідача, суд послався на їх спростування заявами на переказ готівки № 065038_001 від 12 листопада 2007 року, № 065037_001 від 12 листопада 2007 року та № 711469_001 від 09 січня 2008 року, розрахунком заборгованості за іншим договором № 1805-н від 26 липня 2007 року та відомостями про внутрішньобанківські рахунки позичальника, які незавірені належним чином, та на їх підставі дійшов висновку, що оспорювана сума процентів зарахована на рахунки боржника на яких обліковується заборгованості за іншим кредитним договором № 1805-н від 02 серпня 2007 року.

Такий висновок суд першої інстанції, на думку колегії суддів, є помилковим, оскільки ґрунтується на припущеннях, що є неприпустимим.

З дослідницької частини висновку експерта вбачається, що предметом дослідження були надані Банком виписки по рахункам та касові документи, зокрема заяви на переказ готівки № 065038_001 від 12 листопада 2007 року на суму 22 828 грн. 15 коп., № 065037_001 від 12 листопада 2007 року - 11 994 грн. 45 коп. та № 711469_001 від 09 січня 2008 року на суму 11 697 грн. 54 коп.

Ці суми враховані експертом, як такі, що відносяться до даного кредитного договору (сплата процентів), але невраховані банком.

-5-

Наданий розрахунок банку по іншому кредитному договору не був предметом розгляду цієї справи та не спростовує висновків експерта.

Тому думка суду першої інстанції про те, що сплачені позичальником вказані суми обліковуються за іншим кредитним договором № 1805-н від 02 серпня 2007 року, є необґрунтованою.

Експертом встановлено, що за період з 16 липня 2007 року по 03 грудня 2013 року для погашення нарахованих процентів надійшло платежів на загальну суму 84 065 грн. 76 коп. За розрахунком банку ця сума становила 37 635 грн. 62 коп.

Також експерт зазначив, що виходячи із сум сплачених процентів за кредитним договором залишок заборгованості по процентам станом на 03 грудня 2013 року становив 353 919 грн. 22 коп., а не 400 349 грн. 36 коп. (відхилення 46 430 грн. 14 коп.), як зазначено в розрахунку Банку станом на 03 грудня 2013 року.

Іншого не доведено.

Отже, банк належними та допустимими доказами не довів факт неотримання ним вказаних коштів від відповідача, які не зазначені у розрахунку, на погашення заборгованості по кредитному договору № 1718-н від 13 липня 2007 року.

Таким чином, з відповідача на користь позивача за період з 01 лютого 2008 року по 01 грудня 2015 року підлягає стягненню заборгованість по процентам в сумі 587 521 грн. 47 коп. (633 951 грн. 61 коп. 46 430 грн. 14 коп.).

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що виникнення між сторонами зобов'язання є грошовими, а тому на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач повинна сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач повинна сплатити позивачу суму боргу відповідно до положень ст. 625 ЦК України та не допустив помилку в підрахунках суми збитків від інфляції по основному боргу з листопада 2012 року до грудня 2015 року, оскільки нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних проведено банком за кожен місяць окремо з урахуванням тих сум, які встановлювалися кожного місяця за період прострочення та загального залишку по тілу кредиту в сумі 171 608 грн. станом на грудень 2013 року.

Тому, з урахування наданого позивачем розрахунку, суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача на корить позивача 64 536 грн. 87 коп. інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом та 13 761 грн. 43 коп. три проценти річних.

Інший розмір стягнутої заборгованості відповідач не оспорювала.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що на підставі пунктів 3, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України оскаржуване рішення слід змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача 1 516 114 грн. 78 коп. заборгованості, яка утворилася за кредитним договором № 1718 н від 13 липня 2007 року.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає зміні розмір судового збору, стягнутого на користь позивача.

Позивачем сплачено 10 357 грн. 98 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи.

Позов банку задоволено частково та його користь з відповідача стягнуто 1 516 114 грн. 78 коп. Тому з відповідача на корить позивача підлягали стягненню 9 946 грн. 58 коп. судових витрат, що відповідає 94,93% задоволених позовних вимог.

-6-

Відповідач понесла витрати, повязані з проведення судової експертизи в сумі 10 656 грн., тому на її користь з позивача підлягали стягненню 540 грн. 26 коп., що відповідає 5,07 % позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За подання апеляційної скарги відповідач сплатила 1 074 грн. 95 коп. судового збору. Апеляційна скарга задоволена частково, тому з позивача на користь відповідача підлягали стягненню 439 грн. 76 коп.

Шляхом взаєморозрахунків за судові витрати, кінцево з відповідача на користь банку слід стягнути 8 966 грн. 56 коп. (9 946 грн. 58 коп. 540 грн. 26 коп. 439 грн. 76 коп.) судових витрат.

До того ж , з матеріалів справи не вбачається, що позивач переплатив судовий збір в розмірі 1 551 грн. 854 коп., а тому вказана сума не підлягає поверненню позивачу.

З врахуванням викладеного, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині судових витрат підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2015 року змінити.

Стягнути ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» 1 516 114 (один мільйон пятсот шістнадцять тисяч сто чотирнадцять) грн. 78 коп. заборгованості, яка утворилася за кредитним договором № 1718-н - від 13 липня 2007 року станом на 01 грудня 2015 року, із яких: заборгованість по кредиту 375 248 грн.; 587 521 грн. 47 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 165 216 грн. 90 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 276 226 грн. 32 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам; 64 536 грн. 87 коп. інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом; 33 603 грн. 79 коп. - інфляційні втрати від прострочених сум по процентам; 13 761 грн. 43 коп. три проценти річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» 8 966 (вісім тисяч девятсот шістдесят шість) 56 коп. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосереднього до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_5