У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Управління Держземагентства в Ужгородському районі Закарпатської області, товариство з обмеженою відповідальністю «Геодезичне та земельне бюро», про скасування державної реєстрації та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та її представників: ОСОБА_5, ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_4, яка є власником сусідньої земельної ділянки по АДРЕСА_1, самовільно захопила частину його земельної ділянки по АДРЕСА_2, а відомості про її ділянку були внесені до Державного земельного кадастру з порушенням вимог чинного законодавства. У зв'язку із захопленням відповідачем частини земельної ділянки позивача ОСОБА_3 не може зареєструвати належну йому земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Просив задовольнити позов.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2015 року рішення міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано запис у Поземельній книзі від 20 лютого 2013 року про державну реєстрацію земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 та була внесена в Державний земельний кадастр на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на місцевості (в натурі), виготовленої товариством з обмеженою відповідальністю «Геодезичне та земельне бюро» (далі - ТОВ «Геодезичне та земельне бюро»). Зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 частину самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,0038 га. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, та направити справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач дізнався про порушення своїх прав у 2005 році після придбання спірної земельної ділянки у чоловіка відповідача ОСОБА_5, та не надав доказів поважності причин пропуску такого строку.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення міськрайонного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що державна реєстрація спірної земельної ділянки була проведена 20 лютого 2013 року, у зв'язку з виготовленням технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж на місцевості (в натурі) земельної ділянки відповідачки та державної реєстрації позивачу стало відомо про порушення його прав. Таким чином, висновок про пропуск позивачем строку звернення до суду є помилковим. Скасовуючи запис у Поземельній книзі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що має місце накладення меж земельних ділянок, а також ОСОБА_4 слід повернути самовільно зайняту земельну ділянку.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У ст. 126 ЗК України наведено виключний перелік документів, які посвідчують право на земельну ділянку, до них належать: державний акт на право власності на земельну ділянку; цивільно-правова угода про набуття права власності на земельну ділянку; свідоцтво про право на спадщину; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою; договір оренди земельної ділянки, зареєстрований відповідно до закону.

Судами установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 1 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І., ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,04 га за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_4 належить земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,074 га, про що 27 вересня 1996 року видано державний акт про право власності на земельну ділянку.

Позивач зазначає, що при погодженні меж земельної ділянки йому стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_4 є власницею земельної ділянки площею 0,0370 га, яка знаходиться у межах його земельної ділянки.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 8 серпня 2015 року № 176/08-15 причиною накладення є неточності у виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж на місцевості (в натурі) земельної ділянки ОСОБА_4, виготовленої ТОВ «Геодезичне та земельне бюро». Площа накладення становить 38 кв. м.

За таких обставин, на підставі цієї технічної документації 20 лютого 2013 року було проведено державну реєстрацію земельної ділянки ОСОБА_4

Позивач зазначає, що накладення його земельної ділянки та земельної ділянки відповідача є технічною помилкою геодезичних робіт, яка підлягає виправленню, а оскільки відповідач заперечує існування такого накладення, тому звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати запис про державну реєстрацію земельної ділянки у Поземельній книзі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_4

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

З урахуванням викладеного, скасування запису у Поземельній книзі без скасування самої правової підстави, є передчасним, а ОСОБА_3 вимог про скасування правової підстави вчинення запису у Поземельній книзі заявлено не було, тому суду слід уточнити позовні вимоги.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представників: ОСОБА_5, ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик