АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 547/51/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1352/16Головуючий у 1-й інстанції Литвин М.М. Доповідач ап. інст. Чічіль В. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

За участю секретаря: Шевченко І.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 21 березня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, прохаючи стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.09.2008 року у розмірі 27588 грн. 80 коп., посилаючись на невиконання нею умов кредитного договору.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 21 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банківську картку у ОСОБА_2 було викрадено невідомими особами і саме ці невідомі особи здійснювали операції з її використанням, у результаті чого і утворилась у відповідачки перед позивачем заборгованість. Також суд першої інстанції посилався на відсутність доказів того, що долучені позивачем до матеріалів справи «Умови і правила надання банківських послуг у Приватбанк» дійсно є складовою частиною укладеного 09.09.2008 року між сторонами кредитного договору, бо на них відсутні підпис відповідача та дата складання. Суд першої інстанції підставою відмови в задоволенні позову вказав й ненадання позивачем доказів встановлення кредитного ліміту у сумі 5600,00 грн.

Із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився позивач ПАТ КБ «Приватбанк», просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що з виписки по рахунку з картки № 819861 вбачається, що останнє зняття коштів з цієї картки відбулось 20.09.2011 року в розмірі 100 грн. в банкоматі, а останнє поповнення вказаної картки відбулось 13.08.2014 року в терміналі самообслуговування в розмірі 350 грн., жодних блокувань саме вказаної картки відповідачка не здійснювала, з огляду на викладене вважає безпідставними висновки суду, що вказана картка була викрадена 01.07.2014 року. До кредитного договору № б/н від 09.09.2008 року у відповідачки прив`язано три пластикові картки, по яких вона постійно робила витрати та поповнювала їх. Кредитний ліміт востаннє був збільшений 21.11.2013 року до 5600 грн. Вказані операції відображені у виписці по рахунку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до норм ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з нормами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до норм ч.ч. 1-3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були дослідженні з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 2-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 09 вересня 2008 року позивач та відповідач шляхом заповнення анкети-заяви уклали договір без номера, за яким відповідач отримала кредитну картку НОМЕР_1 «Універсальна» «55 днів пільгового періоду» зі встановленим кредитним лімітом у сумі 1200,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 відсотків в місяць на залишок заборгованості. Відповідач погодилась, що вказана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складає між нею та позивачем договір про надання банківських послуг (а.с.7).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №б/н від 09.09.2008 року, наданого позивачем, відповідач станом на 31.12.2015 року допустила заборгованість у розмірі: 27588,40 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 9811,56 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 14725,01 грн.; заборгованості за пенею та комісією 1500,00 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 8,6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 250,00 грн.; штраф (процентна складова) 1301,83 грн.(а.с.4-6).

Відповідно до п. 3.1 «Умов і правил надання банківських послуг» для надання послуг банк відкриває клієнту карткові рахунки, видає клієнту картки, їх вид і строк дії визначений в заяві і в пам`ятці клієнта, підписом якого клієнт і банк заключають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата відкриття рахунку, що вказана у розділі «Відмітки банку» заяви.

Згідно з п. 3.2 Умов, після отримання Банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість видачі кредиту. Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт установлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку у будь-який момент змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт.

З розрахунку заборгованості та виписки по розрахунковому рахунку, що долучений апелянтом до апеляційної скарги вбачається, що банк скористався своїм правом на збільшення відповідачці кредитного ліміту за договором № б/н від 09.09.2008 року. Так з розрахунку заборгованості вбачається, що до 21.11.2013 року (до дня збільшення кредитного ліміту) сальдо поточної заборгованості відповідачки не перевищувало кредитного ліміту, встановленого ще 21.11.2011 року - 1880 грн. З 22.11.2013 року сальдо поточної заборгованості за кредитом становило 3254,08 грн. і у подальшому збільшилось, що є доказом збільшення банком кредитного ліміту ОСОБА_2 Виписка по розрахунковому рахунку також містить інформацію про збільшення 21.11.2013 року кредитного ліміту до 5600 грн. (а.с. 6, 88).

З огляду на викладене, хибним є висновок суду першої інстанції про відсутність доказів збільшення банком кредитного ліміту до 5600 грн.

У матеріалах справи дійсно наявний рапорт в.о. оперуповноваженого СДСБЕЗ КМВ сержанта міліції ОСОБА_3, що містить інформацію про те, що ОСОБА_2 01.09.2014 року звернулась із заявою про те, що 01.07.2014 року у м. Комсомольськ у неї було викрадено гаманець із банківськими картками. В подальшому 04.07.2014 року дані картки були заблоковані. 17.07.2014 року ОСОБА_2 звернулася на гарячу лінію ПриватБанку за інформацією по кредиту, де дізналася, що карта, що мала б бути заблокована 04.07.2014 року - не заблокована і по ній проводяться фінансові операції, а саме 13.07.2014 року по сервісу «Оплата частинами» був проведений перший платіж за покупку на суму 2997 грн. в магазині МобіОпт-2 м. Кременчука, а з іншої карти знято 1350 грн. 21.07.2014 року на мобільний телефон прийшло СМС повідомлення про відмову у підвищенні кредитного ліміту. 10.08.2014 року прийшло СМС повідомлення про оформлення кредиту та необхідності погашення заборгованості, яку гр. ОСОБА_2 заблокувала раніше. Внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб, гр. ОСОБА_2 спричинено збитків на загальну суму 4350 грн. (а.с. 43). Згідно з витягом з кримінального провадження, заяву позивачки внесено до ЄРДР 04.10.2014 року (а.с. 44). У матеріалах справи також містяться копії протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та протокол допиту потерпілого (а.с. 45-50).

Дослідивши вказані документи, колегія суддів констатує, що жоден з них не містить в собі номерів викрадених у відповідачки карток та інформації про те, з яких саме карток були зняті вказані грошові кошти у розмірі 2997 грн. та 1350 грн.

З огляду на викладене, є вірними доводи апелянта про те, що є безпідставним та таким, що ґрунтується лише на припущеннях висновок суду першої інстанції про те, що саме картку НОМЕР_1 було викрадено та нею скористалась інша особа, завдавши шкоди відповідачці на загальну суму 4350 грн.

Вказаний висновок суду також спростовується випискою по рахунку, так як з неї вбачається, що після дати, яку ОСОБА_2 вказала, як дату викрадення картки - 01.07.2014 року, відбувалось не тільки зняття коштів, а й поповнення вказаного карткового рахунку. Вказана інформація також відображена і у розрахунку заборгованості. Останнє зняття коштів відбулось 20.09.2011 року в розмірі 100,00 грн. в банкоматі. Останнє поповнення картки відбулось 13.08.2014 року в терміналі самообслуговування в розмірі 350 грн.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідачка, посилаючись на те, що вона здійснювала неодноразове блокування саме картки НОМЕР_1, не надала на підтвердження вказаного жодного належного та допустимого доказу у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України.

Жодної інформації про результати розслідування кримінального провадження № 0002981 сторонами надано не було.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Банк уклав з відповідачкою кредитний договір, умови якого остання належним чином не виконує, заборгованість по кредиту на погашає. Внаслідок цього право банка на повернення його власності - кредитних коштів порушено, а тому підлягає захисту. Банк має право вимагати стягнення заборгованості з відповідачки та реалізував це право, звернувшись до суду. З цих підстав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 9811,56 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14725,01 грн. підлягають задоволенню.

Щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 250,00 грн. штрафу (фіксованої частини), 1301,83 грн. штрафу (процентна складова), 1500,00 грн. заборгованість за пенею та комісію, колегія суддів виходить з наступного.

У матеріалах справи міститься клопотання представника відповідачки про застосування строків позовної давності (а.с. 40).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності, - загальну та спеціальну. Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до норми ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналась або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У рішенні Верховного Суду України за № 6-95цс14 від 17 вересня 2014 року висловлена наступна правова позиція: «У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З розрахунку заборгованості за договором б/н від 09.09.2008 року вбачається, що останній платіж із погашення заборгованості за наданим кредитом ОСОБА_2 здійснила 24.10.2014 року, що не спростовано відповідачкою (не 13.08.2014 року, як про те у поясненнях зазначав представник позивачки за довіреність - ОСОБА_4.).

За захистом свого порушеного права позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся лише 22.01.2016 року, тобто після спливу спеціального річного строку позовної давності.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 250,00 грн. штрафу (фіксованої частини), 1301,83 грн. штрафу (процентна складова), 1500,00 грн. заборгованість за пенею та комісію, річного строку позовної давності.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, ухвалене в справі судове рішення щодо відмови у задоволенні позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі та з вказаних підстав, не можна визнати законним та обґрунтованим, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України і воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Судові витрати підлягають до стягнення у відповідності до норми ч. 1 ст. 88 ЦК України у розмірі, пропорційному до розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають до задоволеня на 88,94%.

Понесені позивачем судові витрати складають 1378 грн.

З огляду на викладене, з ОСОБА_2 підлягає до стягнення 88,94% сплаченого судового збору, а саме: 1225 грн. 59 коп.

Керуючись ч.ч. 1, 2 ст. 213, ст. 214, ч.ч. 1-3 ст. 303, п.2 ч. 1 ст. 307, п.п. 2-4 ч. 1 ст. 309, 313, 316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 21 березня 2016 року - скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.09.2008 року у розмірі 24536 гривень 57 копійок, що складається з 9811 гривень 56 копійок - заборгованість за кредитом та 14725 гривень 01 копійка - заборгованість по процентам за користування кредитом.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судові витрати у сумі 1225 грн. 59 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий у справі: В.А. Чічіль

Судді: О.Ю. Кузнєцова

Л.М. Хіль

З оригіналом згідно: В.А. Чічіль