Дата документу 05.01.2016
Справа N 320/7093/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" січня 2016 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Кучеренко Н.В.

при секретарі Левандовській О.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в порядку користування квартирою, виселення та стягнення заборгованості, за участю третьої особи ОСОБА_5, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, у якому просить усунуту перешкоди в користуванні квартирою № 94 по вул. Кірова, 47 в м. Мелітополь Запорізької області шляхом виселення відповідача, її батька, з вказаної квартири, стягнути з відповідача на її користь заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 8 793 грн. 58 коп., а також витрати по сплаті судового збору. Позов обґрунтовано тим, що 15 вересня 1997 року нею та її батьком була приватизована вказана квартира, про що ними було отримано свідоцтво про право власності на житло. В подальшому, з урахуванням укладеного 29 жовтня 2005 року договору про визначення часток в квартирі, що є спільною сумісною власністю, свою частину квартири 18 листопада 2005 року відповідач подарував свої доньці позивачу. Після розлучення батьків вона з матірю з вказаної квартири виїхали, та в квартирі залишився проживати її батько. В теперішній час, відповідач її в квартиру не впускає, змінив замки, сплату за комунальні послуги не здійснює, що і змусило її звернутись до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених в письмових запереченнях, згідно яких, зазначили, що відповідач не чинить перешкоди у користуванні вказаною квартирою позивачу та ніколи не міняв замки від вхідних дверей, навпаки він декілька разів запрошував доньку проживати в даній квартирі разом з ним, однак вона відмовляється. Крім того, виходячи з правової природи виникнення права користування даною квартирою у відповідача, тобто члена сімї власника, а не тимчасового жильця, то він має право в розумінні ст. 156 ЖК України нарівні з власником квартири користуватись даним житловим приміщенням, тобто правові підстави для його виселення відсутні. Також, зазначили, що заборгованість за комунальні послуги дійсно наявна, однак виникла вона в звязку з тяжким матеріальним становищем відповідача та, відсутністю згоди власника квартири позивача, на оформлення субсидії. Крім того, вважають, що вказана заборгованість не може бути стягнута з відповідача на користь позивача, оскільки позивачем жодної сплати в установи постачання житлово-комунальних послуг здійснена не була.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась та не повідомила суд про причини неявки, про час і дату судового засідання була повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за її відсутності. Сторони по справі не заперечували про розгляд справи без її відсутності.

Вислухавши доводи позовної заяви, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є донькою відповідача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану м. Мелітополя Запорізької області 28 вересня 1996 року, актовий запис № 959 /а.с.8/.

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 15 вересня 1997 року ДП «Мелітопольжитлосервіс», встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 приватизували квартиру АДРЕСА_1 на праві приватної, спільної сумісної власності /а.с.9/.

Договором про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю, посвідченого 29 жовтня 2005 року нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори, р№ 4-1583, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діяла законним представником ОСОБА_3, дійшли згоди, що частки квартири АДРЕСА_1 є рівними /а.с.10/.

Вказана обставина також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8895672 від 09 листопада 2005 року /а.с.11/.

Відповідно до договору дарування частини квартири, посвідченого 18 листопада 2005 року нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори, р№ 4-1801, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9415157 від 24 грудня 2005 року ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_3 прийняла безоплатно у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 /а.с.12,13/.

Також судом встановлено, що батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перебували в зареєстрованому шлюбі, однак 10 липня 2009 року шлюб між ними було розірвано /а.с.19/, та з 01 липня 2009 року позивач з її матірю у квартирі АДРЕСА_1 не проживають, у вказаній квартирі залишився мешкати відповідач, що підтверджується відповідними довідками КП «Житломасив» /а.с.20-22/.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Таку ж норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була отримана та приватизована відповідачем та членом його сімї позивачем, а в подальшому свою частину відповідач подарував позивачу, отже відповідач є членом сімї власника квартири - батько, між позивачем та відповідачем при вселенні не було укладено будь-яких угод про порядок користування цим приміщенням, а тому відповідач має право на користування спірною квартирою.

До того ж, в судовому засіданні відповідачем неодноразово було наголошено, що відповідач не чинить позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою, інших доказів на обґрунтування позовних вимог в цій частині позивачем наведено не було.

Крім того, вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті за комунальні послуги суд виходить з наступного.

Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п.п.1,5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний: укласти договір на надання житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З аналізу вказаних норм вбачається, в разі, коли жиле приміщення належить особі на праві власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа.

Таким чином, позивач як власник квартири несе відповідальність за оплату житлово-комунальних послуг, а отже обовязок по сплаті заборгованості перед виконавцем житлово-комунальних послуг покладається на неї.

Участь же інших осіб, у таких витратах визначається його власником і обов'язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України).

На обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги позивачем надано лише квитанції установ, які постачають житлово-комунальні послуги, однак доказів на підтвердження їх сплати позивачем надано не було, отже правова підстава стягнення вказаної заборгованості з відповідача на користь позивача відсутня, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині суд також вважає необхідним відмовити.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 156 ЖК України, ст.ст. 11, 405 ЦК України, ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 4, 11, 14, 15, 57, 58, 59, 60, 61, 88, 107, 197, 208, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в порядку користування квартирою, виселення та стягнення заборгованості, за участю третьої особи ОСОБА_5 відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.В.Кучеренко