Справа №2-535/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Оксюта Т.Г. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсною додаткової угоди №1 до кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 18.12.2015 року позивачу наданий строк для виправлення недоліків заяви терміном п'ять днів з моменту отримання копії ухвали, у зв'язку з тим, що позивачем не було викладено обставин, якими він обґрунтовував зміст своїх позовних вимог.

Згідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи те, що 28.08.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 02.10.2006 року, можна дійти висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору.

Таким чином, позивачу слід було обґрунтувати підстави для визнання вказаної додаткової угоди недійсною, з урахування того, що при його укладанні у 2009 році з умовами виконання вказаної угоди позивач був ознайомлений належним чином та погоджувався з ним, про що свідчив його підпис на договорі.

Крім того, позивачу необхідно було викласти вказані обставини з урахуванням строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

При зверненні до суду позивач одночасно керувався нормами ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» кожен з яких передбачав різні підстави визнання недійсності договорів, а тому позивачу необхідно було визначити чим він керувався при зверненні до суду, а саме: чи нормами ЦК України чи Законом України «Про захист прав споживачів».

Частина п'ята статті 119 ЦПК передбачає, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору є Закон України «Про судовий збір».

З 01.09.2015 року Закон України «Про судовий збір» діє у новій редакції. Із статті 5 цього Закону, яка визначає пільги щодо сплати судового збору, виключено пункт, який встановлював, що від сплати судового збору звільняються споживачі за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

Отже, з 01.09.2015 року позови споживачів оплачуються судовим збором за ставками, встановленими Законом.

Подаючи позов, позивач зазначив, що він звільнений від сплати судового збору відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діє з 01.11.2011 року, визначає, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Тобто, на день подання позову про захист прав споживачів діють нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному регулюють питання оплати судового збору.

Згідно з статтею 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

За змістом частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах застосуванню підлягають положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Як зазначалося вище, Закон України «Про судовий збір» у редакції, що діє з 01.09.2015 року, виключив споживачів з переліку пільгової категорії осіб, які звільняються від сплати судового збору.

Таким чином, позивачу належало сплатити судовий збір.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 вказаного закону, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Таким чином, відповідно до ставок Закону України «Про судовий збір» позивачу необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 487,20 грн. (за вимогу немайнового характеру) на рахунок № 0010, Банк отримувача: ГУ ДКУ у м. Києві, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38050812, код банку отримувача (МФО): 820019, код класифікації доходів бюджету: 22030001, отримувач коштів: УДКСУ у Солом'янському районі м. Києві.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала про виправлення недоліків від 18.12.2015 року позивачем неотримана у зв'язку з тим, що конверт з поштовим відправленням повернувся на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» та станом на 10.02.2016 року ним не виправлено недоліків викладених в ухвалі.

На підставі вищевикладеного прихожу до висновку, що позивач не виправив недоліків перелічених в ухвалі від 18.12.2015 року, а тому відповідно до ст.121 ЦПК України позовна заява вважається неподаною та повинна бути повернута позивачу.

Керуючись ст. ст.119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсною додаткової угоди №1 до кредитного договору - вважати неподаною та повернути позивачу.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва протягом п'яти днів з моменту її отримання шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя