Справа № 168/608/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Хаврона О.Й.
Провадження № 22-ц/773/84/16 Категорія: 48 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

з участю: секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 16 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя - задоволено.

Ухвалено визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_2 житловий будинок і земельну ділянку, що знаходяться за адресою: вул. Комсомольська, 33, в с. Сераховичі Старовижівського району Волинської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 земельної ділянки, що знаходяться за адресою: вул. Комсомольська, 33, в с. Сераховичі Старовижівського району Волинської області.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 земельної ділянки, що знаходяться за адресою: вул. Комсомольська, 33, в с. Сераховичі Старовижівського району Волинської області.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на 4/5 частини оспорюваного житлового будинку та пропорційно частку земельної ділянки, за відповідачем на 1/5 частини відповідно.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (стаття 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1960 року)).

У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу (далі СК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (ст. 70 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (п.3 ч.1 та ч.7 ст. 57 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 травня 1988 року по 05 грудня 2013 року (а. с. 5, 8).

За час спільного подружнього життя сторони набули у власність земельну ділянку по вул. Комсомольській, 33 в с. Сереховичі Старовижівського району з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 8).

Відповідно до свідоцтва про право власності №218766, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Сереховичівської сільської ради №18/4 від 19 січня 2003 року, житловий будинок по вул. Комсомольська, 33 в с. Сереховичі належить на праві приватної власності ОСОБА_4 (а. с. 63).

Набуте в шлюбі нерухоме майно, а саме земельна ділянка та житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_4

За аналізом норм права, які регулюють дані правовідносини виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого, тобто діє презумпція спільного майна подружжя.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не надала суду належних, допустимих та беззаперечних доказів про вклад свого особистого майна, зокрема будівельних матеріалів, у зведення спірного будинку і як наслідок зменшення частки майна позивача у нерухомому майні набутому за час шлюбу.

В суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_4 вказувала, що нею у спадщину було отримано незавершений будинок, який ними був розібраний, і відповідні будівельні матеріали були потрачені на будівництво спірного будинку.

Натомість як встановлено в судовому засіданні, будинок, що належав батькові відповідача був розібраний та використаний, як будівельний матеріал для будівництва будинку по вул. Комсомольська, 33 в с. Сереховичі, задовго до смерті спадкодавця ОСОБА_6 про що ствердно вказувала ОСОБА_4

Таким чином, будівельні матеріали про які вказувала ОСОБА_4, як на особисте майно, успадковане нею після батька не може вважатись таким, оскільки не відповідає принципу спадкової маси, визначеної нормами цивільного Законодавства.

В судовому засіданні ОСОБА_2, не заперечуючи, що на будівництво спірного будинку, були використані будівельні матеріли від незавершеного будинку, що належав батьку спадкодавця, вказував, що останній надав їх для потреб їхньої з відповідачем сімї. Такі твердження позивача ОСОБА_4 не спростовані.

Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний будинок збудований сторонами за час перебування у шлюбі, тобто є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції дослідивши всі обставини справи не встановив обставин, які б свідчили про наявність підстав для застосування до даних правовідносин положень ч. 2, 3 ст. 70 СК України, не встановлено даних обставин і в суді апеляційної інстанції

Доводи апеляційної скарги про ненадання ОСОБА_2 матеріальної допомоги на потреби їхньої сімї, з покликанням на покази свідків, спростовуються письмовими доказами наявними у матеріалах справи. Зокрема довідкою Сільськогосподарського виробничого кооперативу «ОСОБА_3 життя» в якій міститься відповідна інформація щодо отримання ОСОБА_2 за рахунок заробітної плати будівельних матеріалів на протязі 1995-2000 років (а. с. 37). В судових засіданнях позивач вказував, що дані будівельні матеріали використовувались для зведення спірного будинку. Такі пояснення позивача відповідачем не спростовані.

Обґрунтовано судом першої інстанції зазначено про безпідставність доказів щодо протиправної поведінки позивача (а. с. 38-39), як підставу для зменшення частки позивача в майні подружжя, оскільки зафіксована протиправна поведінка мала місце після набуття сторонами у власність спільного нерухомого майна.

Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та наведеним вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції викладених в рішенні, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити, а рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ впродовж двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: