У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання додаткової угоди недійсною, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 26 лютого 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 300 тис. доларів США, із ставкою 13,25 % річних.

У 2012 році позивачу стало відомо про існування додаткової угоди від 25 вересня 2009 року № 1до вказаного кредитного договору, за умовами якої збільшилась фактична сума заборгованості за кредитом на суму заборгованості за процентами, яка складає 13 954,75 доларів США. Оскільки вказаний документ позивач не підписував та його укладення не відповідало його внутрішній волі, просив суд визнати додаткову угоду від 25 вересня 2009 року № 1 до кредитного договору від 26 лютого 2007 року недійсною.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що наявність висновку експерта не є доказом встановлення відсутності у позивача вільного волевиявлення на укладення додаткової угоди з урахуванням фактичного виконання позивачем умов додаткової угоди № 1. Крім того, між сторонами 14 вересня 2010 року укладено додаткову угоду № 2, яка змінювала встановлені умови погашення кредиту.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 26 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір за умовами якого боржник отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 300 тис. доларів США зі сплатою 13,25 % річних строком користування до 26 лютого 2027 року.

25 червня 2009 року між банком та іншою особою від імені позивача ОСОБА_3 укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 27 лютого 2015 року № 13125/13126/114-32 підпис від імені ОСОБА_3, що міститься в графі «Позичальник» напроти рядка «Підпис» у додатковій угоді від 25 червня 2009 року № 1 до кредитного договору від 26 лютого 2007 року № 014/2548/74/52764, виконаний рукописним способом кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_3, що міститься в графі «Позичальник» напроти рядка «Підпис» у додатковій угоді від 25 червня 2009 року № 1 до кредитного договору від 26 лютого 2007 року № 014/2548/74/52764, виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

З урахуванням зазначеного висновку експертів суди вважали, що оспорювана додаткова угода № 1 відповідно до вимог ст. 207 ЦК України укладена у письмовій формі, підписана сторонами, а тому підстав вважати зазначену угоду нікчемною на час розгляду справи відповідно до норм ст. 1055 ЦК України немає. При цьому позивач просив визнати зазначену угоду недійсною, а не нікчемною.

14 вересня 2010 року між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди про зміну умов погашення кредиту.

Відповідачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором, з якого убачається, що позивач заборгованість за кредитом та процентами згідно з наведеним додатком № 1 до графіка погашення заборгованості, у тому числі з 31 липня 2009 року, після укладення оспорюваної додаткової угоди, сплачував. З висновків суду убачається, що такий розрахунок спростував висновок експертів про відсутність вільного волевиявлення позивача на виконання умов додаткової угоди № 1. Укладаючи додаткову угоду № 2, яка змінює умови додаткової угоди № 1, позивач був обізнаний про наявність додаткової угоди № 1 та її умови, про розмір заборгованості за кредитом та процентами, погашення якої було здійснено після укладення оспорюваної додаткової угоди.

Проте суди не звернули уваги на доводи позивача про те, що платежі за кредитним договором були вчинені ОСОБА_3 у тому розмірі, які повідомляв працівник банку. При особистому підрахунку таких платежів ОСОБА_3 була виявлена невідповідність фактично сплаченої суми з погашення кредиту із обов'язковою. Саме під час листування з цього приводу з банком ОСОБА_3 дізнався про існування додаткової угоди № 1, що стало підставою для звернення до суду. Таким чином, вважати, що позивачем були вчинені дії з погашення кредитної заборгованості, а отже, прийняті умови оспорюваної додаткової угоди № 1, є передчасним висновком.

Також судам слід перевірити, чи міг бути позивач обізнаний про існування додаткової угоди № 1 під час укладення додаткової угоди № 2, оскільки додаткова угода № 2 укладена з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, визначеного кредитним договором, а не додатковою угодою № 1.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У порушення зазначених норм процесуального права суди на наведені докази уваги не звернули, не надали їм оцінку у сукупності з іншими доказами та не встановили обставин справи, на підтвердження яких ці докази надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик