№ 336/8566/15-ц
пр. № 2/336/475/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

25 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3, вказавши, що 16.05.2015 року ОСОБА_3 отримала позику в сумі 2000 доларів США та 12000 гривень, зобовязавшись повернути кошти до 15.06.2015 року. Оскільки в установлений строк відповідач кошти не повернула, позивач просить стягнути з відповідача суму позики у 57297,93 гривень, відсотки за користування позикою в сумі 7638,65 гривень, інфляційні втрати в сумі 56,40 гривень, відсотки річних в сумі 692,28 гривень, а всього 65685,26 гривень.

В судовому засіданні позивач вказала, що являється волонтером та за місцем своєї роботи зберігала належні їй кошти в сумі 2000 доларів США та 12000 гривень. ОСОБА_3 вказані кошти вкрала, але в міліції відмовились відкривати кримінальне провадження з цього приводу. На вимогу позивача ОСОБА_3 написала розписку на вкрадені кошти, але гроші не повернула, тому позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Також позивач вказувала, що насправді її прізвище є ОСОБА_1 з 2001 року, коли вона уклала шлюб з ОСОБА_4, але, оскільки вона приховувала той факт, що має подвійне прізвище, тож в розписці було вказано, що гроші отримані від ОСОБА_5

Представник позивача підтримувала позов на підставах, вказаних в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не явилась, про місце та час розгляду справи повідомлялась в установленому порядку, причини неявки не повідомила, клопотання про розгляд справи за її відсутності не направляла. Керуючись нормами ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу заочно.

Також в судовому засіданні судом були вивчені письмові докази, надані позивачем.

Так, позивачем було надано розписку від 16.05.2011 року (копія на а.с. 10), відповідно до якої ОСОБА_3 бере у ОСОБА_5 2000 доларів та 12000 гривень до 15.06.2015 року.

З копії свідоцтва про одруження та паспорту позивача вбачається, що 02.06.2001 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_4, обравши собі прізвище ОСОБА_1

При вирішенні пору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 28 ЦК України встановлює, що фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям.

Ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Ім'я фізичній особі надається відповідно до закону.

Під власним ім'ям фізична особа вступає у цивільні правовідносини, набуває та реалізує цивільні права та обов'язки. Ім'я особи фіксується у паспорті та інших відповідних документах. Сутність права на ім'я та порядок здійснення цього права визначаються ст. ст. 294 - 296 ЦК.

Зокрема, ст. 294 ч. 3 ЦК України вказує, що у разі перекручення імені фізичної особи воно має бути виправлене. Якщо перекручення імені було здійснене у документі, такий документ підлягає заміні.

Оцінюючи пояснення позивача про причини вказівки у розписці невірного прізвища, суд не знаходить такі пояснення логічними чи переконливими.

Враховуючи, що пояснення сторони по справі самі по собі доказом не є, а в розписці відсутня вказівка на будь-які інші ознаки, за якими можна б було ідентифікувати особу, при цьому таке поєднання прізвища, імені та по батькові як «Ярошенко Олена Віталіївна» не є унікальним та зустрічається досить часто, тож суд вважає, що позивачем не доведено той факт, що саме вона є тією особою, у якої відповідач, за її твердженням, отримала кошти.

Крім того, суд також враховує наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, виходячи з вищевказаної норми ЦПК України позивач є вільним у визначенні підстав звернення з позовом, а суд розглядає позов виключно на підставі, визначеній позивачем.

Стаття 60 ч. 1 ЦПК України зобовязує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Натомість суд, виходячи з вимог ст. 212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

У разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як в договорі позики, так і у розписці повинні міститься істотні умови укладеного договору. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Відповідні правові позиції сформульовані у постанові Верховного ОСОБА_4 України від 18.09.2013 року № 6-63цс13 та постанові Верховного ОСОБА_4 України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Як вказує ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного ОСОБА_4 України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного ОСОБА_4 України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного ОСОБА_4 України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Аналізуючи розписку від 16.05.2015 року, надану позивачем, суд констатує, що текст розписки не містить у собі зобов'язання повернути кошти, а в розписці лише визначено, що ОСОБА_3 взяла у деякої ОСОБА_5 певну суму коштів.

Між тим, відповідно до висновку Верховного ОСОБА_4 України, висловленого в постанові від 13 травня 2015 року по справі № 6-144цс15, підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Оскільки з тексту наданої ОСОБА_3 розписки вбачається лише те, що відповідач бере грошові кошти, а умова щодо обов'язку їх повернення ОСОБА_5 відсутня, то така розписка не є доказом укладення сторонами договору позики.

При цьому виходячи з пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що між сторонами, за умови, що у розписці йдеться мова саме про ОСОБА_1, виникли інші зобов'язання, ніж за договором позики.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами не підтверджено як право саме позивача на повернення коштів за наданою розпискою, так і факт укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 саме договору позики, цивільна-правова природа їх відносин носить інших характер, тож законних підстав для стягнення з відповідача заявленої суми в якості боргу за договором позики немає, а у позові належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк