Справа № 447/1670/15 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/1162/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Шандри М.М., Шумьскої Н.Л.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника Релігійної громади Української Православної церкви Київського патріархату с. Вербіж - Дорошевич Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Релігійної громади Української Греко-Католицької церкви с. Вербіж - Труша Ілька Михайловича на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 17 листопада 2015 року у справі за позовом Релігійної громади Української Греко-Католицької церкви с. Вербіж до Релігійної громади Української Православної церкви Київського патріархату с. Вербіж про усунення перешкод у користуванні власністю, -

в с т а н о в и л а:

09 липня 2015 року Релігійна громада Української Греко-Католицької церкви с. ВербіжМиколаївського району Львівської області звернулась в суд з вищезазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до договору про передачу в користування культових будівель та майна, що в них знаходиться, 03 січня 1992 року виконавчий комітет Миколаївської районної ради народних депутатів повернув релігійній громаді УГКЦ с. Вербіж в користування храм Св. Івана Богослова та все майно, яке знаходилось у храмі та церковному подвір'ї. Згідно розпорядження представника Президента України у Миколаївському районі від 13 квітня 1993 року № 162, 14 квітня 1993 року громаді УГКЦ с. Вербіж було видано Свідоцтво, яке засвідчує право власності на вищезазначений храм. Згодом у с. Вербіж було зареєстровано церковну громаду Української Автокефальної православної церкви, з якою 21 квітня 1994 року було укладено угоду про почергове Богослужіння. Починаючи з 2009 року, відповідач, в особі настоятеля релігійної громади УПЦ КП ОСОБА_5, намагається у різний спосіб заволодіти їхнім майном - громади УГКЦ через ініціювання позовів про визнання недійсним свідоцтва про право власності на храм чи скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. З метою врегулювання відносин УГКЦ с. Вербіж, як власник храму, 19 травня 2015 року направила відповідачу договір користування храмом для підписання. Натомість з червня 2015 року відповідач в особі настоятеля ОСОБА_5 почав грубо порушувати їхні майнові права шляхом проведення ремонту фасаду церкви без відповідних дозвільних документів. На усні зауваження настоятель не реагував. Просить суд ухвалити рішення, яким заборонити відповідачу користуватися храмом з наступним повернення ключів та культового майна.

Оскаржуваною ухвалою провадження у справі за позовом Релігійної громади Української Греко-Католицької церкви с. Вербіж до Релігійної громади Української Православної церкви Київського патріархату с. Вербіж про усунення перешкод у користування власністю - закрито.

Ухвалу суду оскаржив представник Релігійної громади Української Греко-Католицької церкви с. Вербіж - Труш І.М., вважає її такою, що порушує норми матеріального права. Зазначає, що при постановленні оскаржуваної ухвали, яка перешкоджає розгляду справи, судом першої інстанції безпідставно застосовано норму ст. 55 Господарського кодексу України щодо розгляду спору між релігійними громадами, які не є суб'єктами господарської діяльності, замість застосування норм ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», яким передбачено розгляд спорів між релігійними організаціями за нормами цивільного процесуального законодавства України. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та передати справу до суду першої інстанції на розгляд по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Релігійної громади Української Православної церкви Київського патріархату с. Вербіж - Дорошевич Г.І.,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12), Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, в яких хоча б однією зі сторін є фізична особа.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 112 Господарського кодексу (далі - ГК) України підприємством об'єднання громадян, релігійної організації є унітарне підприємство, засноване на власності об'єднання громадян (громадської організації, політичної партії) або власності релігійної організації для здійснення господарської діяльності з метою виконання їх статутних завдань.

Право власності об'єднань громадян реалізують їх вищі статутні органи управління в порядку, передбаченому законом та статутними документами. Право власності релігійних організацій реалізується їх органами управління відповідно до закону.

Засновником підприємства об'єднання громадян є відповідне об'єднання громадян, що має статус юридичної особи, а також об'єднання (спілка) громадських організацій у разі, якщо його статутом передбачено право заснування підприємств. Політичним партіям та юридичним особам, що ними створюються, забороняється засновувати підприємства, за винятком засобів масової інформації, підприємств, що здійснюють продаж суспільно-політичної літератури, інших пропагандистсько-агітаційних матеріалів, виробів з власною символікою, проведення виставок, лекцій, фестивалів та інших суспільно-політичних заходів.

Релігійні організації мають право засновувати видавничі, поліграфічні, виробничі, реставраційно-будівельні, сільськогосподарські та інші підприємства, необхідні для забезпечення діяльності цих організацій.

Підприємство об'єднання громадян, релігійної організації діє на основі статуту і є юридичною особою, здійснюючи свою діяльність на праві оперативного управління або господарського відання відповідно до вимог цього Кодексу.

Обмеження щодо створення та діяльності окремих видів підприємств об'єднання громадян, релігійної організації встановлюються законами.

Згідно ст. 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна організація визнається юридичною особою з моменту реєстрації її статуту (положення). Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов'язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).

Як вбачається з матеріалів справи, Релігійна громада Української Греко-Католицької церкви с. Вербіж- є юридичною особою, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію статуту релігійної громади та Статутом, з якого вбачається, що парафія має власну печатку з повним найменуванням, штамп, бланки, необхідні для її діяльності, штатний розклад, може мати свій розрахунковий рахунок в державному банку, забезпечує свої матеріальні потреби на основі повного господарського розрахунку та самофінансування, має на праві власності культову будівлю та на праві постійного користування земельну ділянку для обслуговування культової споруди (а.с. 5-6, 7, 8, 9), - звернулася в суд з позовом про усунення перешкод у користуванні власністюдо Релігійної громади Української Православної церкви Київського патріархату с. Вербіж, якає також юридичною особою, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію статуту релігійної громади та Статутом, з якого вбачається, що парафія має свою печатку, штамп, рахунок в банку для проведення фінансових операцій, забезпечує задоволення своїх матеріальних потреб на підставі самофінансування (а.с. 15-17, 18)

Відповідно до вимог ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звернутися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно статті 2 ГПК України у господарському суді розглядаються позовні заяви підприємств, організацій, які звертаються за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, відносяться до господарських відносин.

Встановлено, що позивач - Релігійна громада Української Греко-Католицької церкви с. Вербіжі відповідач - Релігійна громада Української Православної церкви Київського патріархату с. Вербіж, є суб'єктами господарювання.

Спори між суб'єктами господарювання підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Пунктом 1 частини 1 статті 205 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наведене вище свідчить, що суд першої інстанції правильно, відповідно до вимог чинного законодавства, закрив провадження у даній справі.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано норму ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», якою передбачено розгляд спорів між релігійними організаціями за нормами цивільного процесуального законодавства України, - не заслуговують на увагу, оскільки вказана стаття Закону передбачає, що рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном, а не такі ж дії релігійної організації іншою релігійною організацією, можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Також суд першої інстанції вірно, у відповідності до ч. 2 ст. 206 ЦПК України, зазначив в оскаржуваній ухвалі, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильною по суті, відповідає вимогам ст. ст. 209-210 ЦПК України, підстави для її скасування - відсутні.

Відповідно до вимог ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 2 п. 1, 312 ч. 1 п. 1, 313, 314 ч. 1 п. 4, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника Релігійної громади Української Греко-Католицької церкви с. Вербіж - Труша Ілька Михайловича - відхилити.

Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 17 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Шандра М.М.

Шумська Н.Л.