УХВАЛА

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 31 липня 2013 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір банківського вкладу до 25 березня 2014 року. На виконання умов договору він вніс на депозитний рахунок кошти у розмірі 100 тис. грн з нарахуванням 18 % річних. 4 квітня 2013 року між ним та банком було укладено інший договір банківського рахунку, до 4 квітня 2014 року, за яким він вніс на депозитний рахунок кошти у розмірі 20 тис. грн з нарахуванням 18 % річних. 4 вересня 2013 року між ним та банком було укладено ще один договір банківського рахунку, до 4 вересня 2014 року, за яким він вніс на депозитний рахунок кошти у розмірі 100 тис. грн з нарахуванням 18 % річних. Відповідно до п. 6 вказаних договорів вклад автоматично продовжено на один рік за кожним договором. У жовтні 2014 року він звернувся до банку з заявою про дострокове розірвання вказаних договорів та повернення вкладів та нарахованих відсотків, однак отримав письмову відмову з посиланням на складнощі з обслуговуванням депозитів і рахунків, відкритих у відділеннях АР Крим.

Оскільки банк не повернув всі належні їй кошти, позивач просив розірвати указані договори банківського вкладу та стягнути з банку на його користь кошти за вказаними договорами банківського вкладу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 3 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позовних вимог по розірвання договорів та стягнення суми депозитів та ухвалено в цій частині нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Розірвано договори банківського вкладу від 4 квітня 2013 року та від 4 вересня 2013 року. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 333 963 грн 38 коп. коштів за вказаними договорами банківського вкладу. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що

Відмовляючи у замовленні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у травні 2014 року Банком Росії фактично конфіскована частина майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк», яка використовувалася у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому банк на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя не мав можливості здійснювати банківську діяльність після окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно чинного законодавства, яке регулює цей вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк», як юридична особа, а не його кримська філія. При цьому зазначив, що ліквідація філій або припинення у будь який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків по укладених і дійсних договорах.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 31 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу до 25 березня 2014 року. На виконання умов договору ОСОБА_3 вніс на депозитний рахунок кошти у розмірі 100 тис. грн з нарахуванням 18 % річних. 4 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та банком було укладено інший договір банківського рахунку, до 4 квітня 2014 року, за яким він вніс на депозитний рахунок кошти у розмірі 20 тис. грн з нарахуванням 18 % річних. 4 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та банком було укладено ще один договір банківського рахунку, до 4 вересня 2014 року, за яким він вніс на депозитний рахунок кошти у розмірі 100 тис. грн з нарахуванням 18 % річних. Відповідно до п. 6 вказаних договорів вклад автоматично продовжено на один рік за кожним договором.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про дострокове розірвання вказаних договорів та повернення вкладів та нарахованих відсотків, однак отримав письмову відмову з посиланням на складнощі з обслуговуванням депозитів і рахунків, відкритих у відділеннях АР Крим.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з п. 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з п. 8 гл. «Приймання банком готівки» розд. ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Вирішуючи спори у таких правовідносинах суди мають зробити висновки щодо застосування норм матеріального права, а саме: ст. 1059 ЦК України, п. 1.4 Положення, пп. 1.8, 1.10 Інструкції № 492, п. 8 гл. 2 «Приймання банком готівки» розд. ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-118 цс 14 від 29 жовтня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи заперечення проти апеляційної скарги, відповідач посилався на те, що матеріали справи не містять належним чином завірених копій договорів банківських вкладів та квитанцій, що є підтвердженням внесення позивачем готівки у відвідній платіжній системі, які б відповідали зазначеним вимогам Інструкції, доказів на підтвердження розмірів банківських вкладів, тобто доказів на підтвердження письмової форми банківських вкладів.

У порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не перевірив доводів сторін як на підтвердження так і на заперечення позову, не послався на належні та допустимі докази, які підтверджують дотримання сторонами письмової форми договорів, розміру вкладів, не навів мотивів відхилення доводів відповідача щодо відсутності у матеріалах справи таких доказів.

При цьому, формально пославшись на норми, що регулюють договори банківського вкладу і невиконання договорів, у рішенні не навів жодного посилання оцінки, дослідження документів про укладення договорів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу

ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик