Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 310/1923/16Головуючий у 1-й інстанції Петягін В.В.
№22-ц/778/2624/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.

при секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Бердянськмеблі» (надалі - ПП «Бердянськмеблі»), ОСОБА_4 про виділ 1/5 частки комплексу будівель та споруд в цілий окремий об'єкт нерухомості, визнання права власності, припинення права приватної спільної часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила:

- виділити їй в натурі належну їй 1/5 частку комплексу будівель та споруд, розташованого на земельній ділянці загальною площею 1,5989 га за адресою: АДРЕСА_1, в цілий окремий об'єкт нерухомості, до складу якого входять: основна будівля літ. «Е»;

- визначити порядок користування земельною ділянкою площею 1,5989 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1

- визнати за нею право власності на цілий окремий об'єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (з подальшим присвоєнням нової поштової адреси), що складається із основної будівлі літ. «Е» площею 459.2 кв.м, припинивши право приватної спільної часткової власності на комплекс будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 за нею, ОСОБА_4, ПП «Бердянськмеблі».

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що їй на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ПП «Бердянськмеблі» 18.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Чуєвою Т.Т., зареєстрованого в реєстрі за №803, належить на праві спільної часткової приватної власності 1/5 частина комплексу будівель та споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. За нею зареєстровано право власності на вказану нерухомість, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №42432742 від 18.08.2015 року. Іншими співвласниками комплексу будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1, на сьогоднішній день є: ПП «Бердянськмеблі» у власності якого 27/40 його частин, та ОСОБА_4 у власності якої 1/8 його частина, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №55217892 від 16.03.2016 року. Земельна ділянка у власності сторін не знаходиться. На сьогоднішній день ОСОБА_2 та відповідачі ПП «Бердянськмеблі» і ОСОБА_4 не мають можливості набути право приватної спільної часткової власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом укладення цивільно-правової угоди, а отже, відповідно, і укласти, за наслідками посвідчення договору про виділ частки в натурі (поділ) комплексу будівель та споруд, договір про виділ частки в натурі на місцевості земельної ділянки неможливо через відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку за вищевказаною адресою.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали суду першої інстанції від 18 травня 2016 року про виправлення описки (а.с. 76), в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПП «Бердянськмеблі», ОСОБА_4 про виділ 1/5 частки комплексу будівель та споруд в цілий окремий об'єкт нерухомості, визнання права власності, припинення права приватної спільної часткової власності та визначення порядку користування земельною ділянкою відмовлено.

Відповідачі ПП «Бердянськмеблі» та ОСОБА_4 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 62-66) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою було відкрито (а.с.79), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 81).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 28 липня 2016 року, не відбувся через першу неявку всіх осіб, які беруть участь у справі, повідомлених апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України, на 20 жовтня 2016 року з урахуванням завантаженості судді-доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад, а також відпустки судді-доповідача та колегії суддів, яка має постійний склад, в період з 08 серпня 2016 року по 14 вересня 2016 року включно.

19 жовтня 2016 року в автоматизованому порядку було змінено склад колегії суддів, зокрема на суддів Кухаря С.В. та Осоцького І.І. замість суддів ОСОБА_9. та ОСОБА_10 які були звільнені у відставку на підставі відповідної постанови Верховної Ради України (а.с.108-109).

У судове засідання 20 жовтня 2016 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст.ст. 74-77 ЦПК України, всі особи, які беруть участь у цій справі, повторно не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10-11, 15, 60, 212-218 ЦПК України та виходив із недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2015 року (а.с. 4-5), укладеного нею з ПП «Бердянськмеблі», посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Чуєвою Т.Т., зареєстрованого в реєстрі за № 803, належить на праві спільної часткової приватної власності 1/5 частина комплексу будівель та споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності на вказану нерухомість за ОСОБА_2 зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №42432742 від 18.08.2015 року (а.с.6).

Іншими співвласниками комплексу будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 на час розгляду цієї справи судом першої інстанції є відповідачі у цій справі: ПП «Бердянськмеблі» - у власності якого 27/40 його частин, та ОСОБА_4 - у власності якої 1/8 його частина, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №55217892 від 16.03.2016 року (а.с.7-25).

Згідно із ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2, ПП «Бердянськмеблі» та ОСОБА_4 - сторони у цій справі, є співвласниками комплексу будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до вимог ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, з огляду на вимоги ст. 358 ЦК України, співвласники комплексу будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1, а саме сторони у цій справі ОСОБА_2, ПП «Бердянськмеблі» та ОСОБА_4 - вправі домовитися про порядок володіння та користування вищезазначеним нерухомим майном.

Тільки при виникненні спору про порядок володіння та користування спільним майном на підставі ст. 15 ЦК України позивач ОСОБА_2 мала право на звернення до суду для захисту свого інтересу.

На підставі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позивачем ОСОБА_2 не було надано суду першої інстанції жодного належного, допустимого доказу того, що з боку відповідачів ПП «Бердянськмеблі» та ОСОБА_4 були якимось чином порушені її права власника на вищезазначне спільне майно.

Оскільки, відповідачі ПП «Бердянськмеблі» та ОСОБА_4 надали суду першої інстанції у цій справі письмові заяви про визнання позову позивача у цій справі у повному обсязі (а.с. 42-43).

Тобто, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у цій справі мають право та можливість вирішити виниклі у них питання на підставі ст. 358 ЦК України, уклавши відповідний договір у нотаріуса, для чого не потрібно судове рішення.

Відповідно до ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Позивачем ОСОБА_2 також не було надано суду першої інстанції жодного належного, допустимого доказу того, що з боку відповідачів ПП «Бердянськмеблі» та ОСОБА_4 були якимось чином порушені, не визнані чи оспорені її права, як користувача вищезазначеної земельної ділянки.

Більш того, суду першої інстанції відповідачами надані письмові заяви про визнання позову позивача у цій справі у повному обсязі.

Тобто, сторони мають право вирішити виниклі у них питання на підставі ст. 88 ЗК України, уклавши відповідний договір у нотаріуса, для чого не потрібно судове рішення.

Суду першої інстанції також не було надано позивачем доказів, що вона, разом з співвласниками майна на підставі ст. ст. 80-82 ЗК України, звертались з заявою до Територіальної громади м Бердянська про виділення їм у власність земельної ділянки, на якій розташоване належне їм вищезазначене нерухоме майно.

Ст. 11 ЦК України встановлено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Тобто, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у цій справі мають право і можливість вирішити виниклі у них питання по праву володіння належного у них спільного майна без звернення до суду у цій справі, тобто у позасудовому порядку; також суду першої інстанції позивачем у цій справі не було надано доказів наявності порушення її будь-яких прав позивача з боку відповідачів.

Захисту у суді підлягає порушене право.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції мав право відмовити позивачеві у цій справі у задоволенні її позову.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Дійсно, ОСОБА_2 в силу вимог ст. 3 ЦПК України мала право звернутись до суду із вищезазначеним позовом до відповідачів у цій справі - ОСОБА_4 та ПП «Бердянськмеблі», якщо вважала, що останніми порушуються, не визнаються чи оспорюются її будь-які права на належну їй 1/5 частку комплексу будівель та споруд, розташованого на земельній ділянці загальною площею 1,5989 га за адресою: АДРЕСА_1, чи право користування земельною ділянкою площею 1,5989 га. розташованою за адресою1,5989 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1

Однак, в силу вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_5 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

ОСОБА_2 у суді першої інстанції не довела належними, допустимими доказами те, що будь-які її вищезазначені права порушуються, не визнаються чи оспорюються відповідачами у цій справі.

Оскільки, відповідачі у цій справі позов позивача у цій справі у суді першої інстанції визнали у повному обсязі (а.с. 43-44), тобто між сторонами у цій справі фактично відсутній будь-який спір з приводу вищезазначеного нерухомого майна, співвласниками якого вони, та з приводу визначення порядку користування земельною ділянкою.

В силу вимог ст. 174 ч. 4 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті такого визнання позову позивача у цій справі відповідачами та продовжив розгляд справи по наявним у справі матеріалах та доказах.

Оскільки, останнє суперечить закону, яким передбачений окремий позасудовий порядок вирішення питання за наявності згоди усіх співвласників щодо поділу в натурі об'єкту нерухомості та визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками вищезазначеного об'єкту нерухомості.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції також правильно вважав недоцільним та відмовив представникові позивача у цій справі у задоволенні клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи (журнал судового засідання від 11.04.2016 року а.с. 51), в якому остання просила поставити наступні питання: чи можливо з технічної точки зору виділити в натурі позивачу ОСОБА_2 в рахунок належної їй 1/5 частини комплексу будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці загальною площею 1,5989 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, до складу якої входить основна будівля (склад) літ. «Е» площею 459,2 кв.м в окремий об'єкт нерухомості; чи є технічна можливість визначити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 виділивши ОСОБА_2 земельну ділянку в рахунок 1/5 частини комплексу будівель і споруд, згідно фактичного користування.

Суд апеляційної інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України у цій справі сприяв повному та всебічному перегляду цієї справи апеляційним судом в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Однак, позивач та представник останньої у суді апеляційної інстанції клопотання про призначення апеляційним судом будь-якої експертизи, зокрема будівельно-технічної, у своїй апеляційній скарзі чи окремо не заявляли, та воно апеляційним судом не розглядалось.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Постановлення судом першої інстанції при вищевикладених обставинах протокольної (без виходу до нарадчої кімнати) ухвали про відмову в задоволенні клопотання представника позивача про призначення у цій справі будівельно-технічної експертизи (журнал судового засідання від 11.04.2016 року а.с. 51), не призвело до неправильного вирішення цієї справи по суті судом першої інстанції.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів судових витрат у вигляді судового збору (а.с.61), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Кухар С.В.Осоцький І.І.