Справа № 442/7752/15 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/783/3690/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і ОСОБА_2

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_3-ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ "УкрСиббанк" про захист прав споживача, визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області області від 18 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно встановлених обставинах, що мають значення для справи. Звертає увагу, що кредит нею укладався на 72800 швейцарських фунтів, в той час як кредит банком видався в гривнях в сумі 294607,19 грн., що є еквівалентом сумі кредиту швейцарських фунтів. Стверджує, що у зв"язку з знеціненням національної валюти гривні, фактична суму кредиту зросла до 1747200 грн. у зв"язку з чим порушено її права. В апеляційній скарзі апелянт просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 вересня 2006 року між позивачем ОСОБА_6 та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" було укладено договір про надання кредиту в сумі 72800,0 швейцарських франків, що еквівалентно 294607,19 грн. в термін до 22.09.2021 року, якщо не застосовується інший термін повернення кредиту в додатковій угоді, який має бути повернутий в терміни та розміри, що встановлені Графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до такого Договору та сплати процентів, комісії в порядку та на умовах, визначених договором.

Спірний договір про надання споживчого кредиту № від 22 вересня 2006 року укладений у письмовій формі та підписаний ОСОБА_6.

Також встановлено, що 24.12.2001 року ОСОБА_7 України видав АКІБ "УкрСиббанк", банківську ліцензію №75 та дозвіл на право здійснювати банківські операції №75-1 від 19.11.2002 року з додатком до дозволу №75-2 згідно яких на момент підписання спірного договору банк мав право на здійснення валютних операцій.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд виходив з тих обставин, що при укладенні спірного кредитного договору між сторонами було дотримано всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, які узгоджені сторонами так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору. Суд також виходив з тих обставин, що на момент укладення спірних договорів всі його сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі і таке було вільними.

З такими висновком колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, істотними умовами кредитного договору відповідно до вимог ст.ст. 638, 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до п.7.2 кредитного договору, підписанням сторонами цього договору позичальник підтвердив свою здатність виконувати умови договору, свої права та обов'язки, і погоджується і ними; що перед укладенням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України "Про захист прав споживачів", який, крім іншого містить опис різних форм кредитування із зазначенням переваг та недоліків кожної, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також попередження про те, що якщо позичальник обирає кредит в іноземній валюті, валютні ризики під час виконання зобов"язань. за кредитним договором покладаються на позичальника.

Вказане погоджується із п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління ОСОБА_7 банку України від 10.05.2007 року №168, у якому зазначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики підчас виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Таким чином, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підписала кожну сторінку договору 22 вересня 2006 року №0, що є підтвердженням факту ознайомлення її з усіма істотними умовами цього договору, який укладено за принципом свободи волевиявлення сторін, у зв'язку із чим доводи в частині невідповідності спірного договору нормам Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставними.

Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит га сплатити проценти.

Не здобуто також доказів доказів на підтвердження заявленого позову та апеляційної скарги в частині твердження про відсутності у банку- відповідача ліцензії на здійснення валютних операцій, зокрема надання кредиту в іноземній валюті.

При цьому згідно, зі ст.2 Закону України "Про банки та банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_7 Банку України.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_7 Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку.

Відповідно до листа НБУ від 15.10.2010р. згідно зі ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та п. 2.3 гл.2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ. При цьому відповідно до п.5.3 гл.5 Положення №275 письмовий дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

24.12.2001 року ОСОБА_7 України видав АКІБ "УкрСиббанк", банківську ліцензію №75 та дозвіл на право здійснювати банківські операції №75-2 від 19.11.2002 року з додатком до дозволу №75-2, тобто на момент укладення договору про надання споживчого кредиту, банк мав право на здійснення валютних операцій, що спростовує доводи позивача в частині відсутності у відповідача права на проведення валютних операцій.

Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України "Про захист прав споживачів" не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Покликання апелянта на те, що банк повинен був надати інформацію про можливість різкої зміни курсу валюти, але це твердження спростовується наступним: банківська система грунтується на засадах стабільності фінансової системи держави: нормативними актами держави за банками не встановлено функціонального обов'язку передбачати наперед коливання на фінансовому ринку; в наявності подвійність позиції позивача, адже у разі різкого зменшення курсу долару, він в жодному разі не оспорював би це, як "порушення з боку банку в частині ненадання інформації".

Згідно п. 16 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання (залишення) кредиту в національній валюті.

Щодо покликання апелянта на зміну відсоткової ставки з 8,49%, які передбачені договором, на 8,99%) , які фактично нараховувались, то судом встановлено, що такі відсотки нараховувались помилково, однак на час винесення рішення судом першої інстанції відсоткову ставку перераховано, здійснено корекцію боргу та кошти повернуті боржнику, в зв"язку з чим такі обставини не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, спростував усі доводи позовної заяви на які покликався позивач як на підстави для задоволення позову, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 правильності висновків суду першої інстанції жодним чином не спростовують, а тому у задоволенні такої скарги апелянту слід відмовити, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

ОСОБА_2