_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/3504/16-ц
Провадження № 2/520/2697/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2016 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

29.03.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 (Фонтанська дорога, 143/18 м. Одеса, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_2) грошові кошти в сумі 2 628 014 гривень, що за офіційним курсом, встановленим Національним банком України станом на 28 березня 2016 року, складає 100 000 дол. США.

Свої вимоги мотивував тим, що на початку квітня 2015 року він та відповідач ОСОБА_2 домовились про поставки товарів народного споживання з Туреччини на загальну суму 207000 (двісті сім тисяч) доларів США, які до кінця 2015 року мала забезпечити Відповідачка. На вимогу Відповідачки Позивач, з метою підтвердження своїх намірів на ведення спільного бізнесу, мав оплатити на рахунок ОСОБА_2, відкритий нею в Туреччині, 100000 (сто тисяч) доларів США, після чого сторони мали укласти договір, в якому мали визначити асортимент товарів, поставки яких обіцяла забезпечити ОСОБА_2, їх вартість, точні строки та умови поставок, порядок оплати других 100000 (ста тисяч) доларів США, штрафні санкції тощо.

За усною домовленістю сторін такий договір мав бути укладений не пізніше, ніж через сім днів після оплати позивачем перших 100000 доларів США. Текст договору мала підготувати Відповідачка та надати його для ознайомлення та підписання Позивачу у домовлені ними строки.

Після цього ОСОБА_2 відправила на електронну пошту Позивача скановану копію свого паспорту та реквізити свого банківського рахунку, відкритого на її ім'я в банку Denizbank A.S. в м. Стамбул, Туреччина.

Позивач стверджує, що з метою дотримання усної домовленості з ОСОБА_2, він 19 червня 2015 року уклав з британською компанією ALLEGRIS ASSETS LLP, комерційним представником якої він являється на території України, договір позики, за умовами якого указана компанія надала Позивачу позику в сумі 100000 (сто тисяч) доларів США, строком повернення до 31 січня 2016 року.

За умовами договору позики від 19 червня 2015 року позичені ним у компанії ALLEGRIS ASSETS LLP грошові кошти в сумі 100000 доларів США були перераховані безпосередньо на рахунок відповідачки №ТR0003, відкритий на її ім'я в банку DenizBank A.S. в м. Стамбул, Турецька Республіка двома траншами: 17.07.2015 року в сумі 9950 доларів США і 21.07.2015 року в сумі 90050 доларів США

Під час здійснення указаних банківських траншей ОСОБА_2 знаходилася у Туреччині та підтвердила в телефонному режимі та за допомогою смс-повідомлень зарахування грошей в сумі 100000 (сто тисяч) доларів США на свій рахунок.

Позивач зазначає, що після отримання грошей ОСОБА_2 текст договору йому не надіслала та взагалі відмовилась від його укладання, а після вимоги повернути гроші Позивачу перестала відповідати на його телефонні дзвінки та смс-повідомлення та відключила свій телефон.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5, та представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вважаючи його незаконним та необґрунтованим.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що за домовленістю з відповідачкою ОСОБА_2 ним на розрахунковий рахунок останньої було перераховано 100 000 дол. США для поставки товарів народного споживання з Туреччини, які до кінця 2015 року мала забезпечити Відповідачка, проте омстання свої зобовязання не виконала та грошові кошти не повернула.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У судовому засіданні встановлено, що 19 червня 2015 року між Компанією ALLEGRIS ASSETS LLP, в особі директора Daniel ODonoghue та ОСОБА_1 було укладено Договір позики (а.с. 13-15), відповідно до умов якого п.1.1 ОСОБА_7 надає Позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в якості позики на поворотній основі у визначеному цим договором розмірі та на встановлений термін.

Пунктом 1.4 встановлено, що грошовими коштами даного Договору являються долари США.

Згідно п. 2.1 розмір позики по даному Договорі становить 100 000 доларів США без податку на додану вартість.

В пункті 4.1 Договору, сторони погодили, що Позичальник зобовязується повернути ОСОБА_7 отриману від нього суму позики не пізніше 21 січня 2016 року.

Розділом 3 Договору встановлено порядок та строк надання позики.

Так пунктом 3.1. передбачено, що ОСОБА_7 зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти, в якості позики на поворотній основі, протягом трьох банківських днів з дня отримання від нього банківських реквізитів рахунку, на які слід перерахувати позику.

Позика надається ОСОБА_7 Позичальнику шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на вказаний Позичальником рахунок (п. 3.1 Договору).

Згідно п. 3.3. з метою надання позики Позичальник може вказати як власний банківський рахунок, так і рахунок будь-якої третьої особи. В разі, коли в якості рахунку, на який слід перерахувати позику, Позичальник вкаже не свій банківський рахунок, а рахунок третьої особи, третя сторона не набуде якихось прав і обов'язків за цим договором. Правовідносини за цим договором виникають виключно між ОСОБА_7 і Позичальником, і саме Позичальник після надання позики, незалежно від того, на чий рахунок за вказівкою Позичальника він буде наданий, буде боржником ОСОБА_7.

В подальшому, 14 липня 2015 року між ОСОБА_1 (Довіритель) та Компанією ALLEGRIS ASSETS LLP, в особі директора Daniel ODonoghue (Повірений) було підписано контракт (а.с. 141-143), відповідно до п. 1 якого Довіритель доручає, а Повірений бере на себе зобов'язання здійснити переказ грошових коштів в сумі 100 000 доларів США, що надаються йому Довірителю на підставі Договору позики від 19.06.2015 року на рахунок громадянки України ОСОБА_2 №ТR0003 в DenizBank A.S. в м.Стамбул, Турецька Республіка.

Після чого, позивач ОСОБА_1 звернувся до директора компанії ALLEGRIS ASSETS LLP Daniel ODonoghue з проханням забезпечити перерахунок 100 000 доларів США на розрахунковий рахунок №ТR0003, відкритий в DenizBank A.S. в м. Стамбул, Турецька Республіка на імя ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса реєстрації м. Одеса, Фонтанська дорога, 143, з призначенням платежу «оплата за текстиль та нитки» (а.с. 35,36).

Пунктом 4 вказаного Контракту передбачено, що Повірений зобов'язаний виконати дане йому доручення відповідно до вказівок Довірителя не пізніше 01 серпня 2015 року та передати Довірителю відповідні документи, що підтверджують виконання, протягом тридцяти днів з дня його виконання.

21.07.2015 року компанія ALLEGRIS ASSETS LLP здійснила платіж 90 050 дол. США та 17.07.2015р. - 9 950 дол. США з рахунку ЕЕ51137040 на імя отримувача Olena Granovska на рахунок №ТR0003, про що свідчать повідомленнями Versobank AS № 2/973 від 05.05.2016 року (а.с. 76) та № 2/874 від 06.05.2016 року (а.с. 77), в якому відкритий рахунок компанії ALLEGRIS ASSETS LLP, а також роздруківкою міжнародної міжбанківської системи передачі інформації та здійснення платежів «SWIFT» (а.с. 16, 17).

Суд приймає вищевказані документи в якості належних та допустимих доказів того, що позивачем ОСОБА_1 було перераховано на розрахунковий рахунок №ТR0003 відкритий на імя ОСОБА_2 в DenizBank A.S. в м. Стамбул, Турецька Республіка 100 000 доларів США, оскільки сторона відповідача дані докази жодним чином не спростувала.

Також суд вважає встановленим факт належності ОСОБА_2 розрахункового рахунку №ТR0003, відкритого в DenizBank A.S. в м. Стамбул, Турецька Республіка, оскільки жодних доказів на спростування вказаного факту суду надано не було, з клопотанням щодо витребування будь-яких відомостей представник відповідача з цього приводу до суду не зверталась, будь-яких документів, які підтвердили б відсутність у відповідачки вказаного рахунку не надала.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Разом з тим, судом встановлено, що договір про надання послуг між позивачем та відповідачем не було укладено.

Будь-яких доказів щодо укладення договору під час розгляду справи отримано не було, отже договір вважається неукладеним.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондиційне зобов'язання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондиція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, а відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Установивши у справі відсутність у сторін договірних правовідносин між позивачем та відповідачем, суд приходить до висновку із наявністю підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Відповідачка отримані грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США позивачеві не повернула, на звернення останнього щодо їх повернення не відреагувала.

Доказів повернення грошових коштів відповідачем надано не було.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В судовому засіданні представником позивача доведено отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 грошових коштів без достатньої правової підстави, що в свою чергу, дає право вимоги позивачу повернути безпідставно набуте майно - грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, як безпідставно набутих коштів.

При ухваленні рішення суд керується положеннями ч.1 ст. 11 ЦПК України згідно якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, у зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом

Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 100 000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення (100 дол. США = 2597, 4620 гривень) у гривневому еквіваленті становить - 2 597 462 гривень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору в загальному розмірі 6 890 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 208, 209, 212 -215, 223, 294 ЦПК України, на підставі ст.ст. 16, 509, 629, 638, 627, 1212 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (Фонтанська дорога, 143/18 м. Одеса, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_2) грошові кошти в сумі 2 597 462 (два мільйона пятсот девяносто сім тисяч чотириста шістдесят дві) гривень, що за офіційним курсом, встановленим Національним банком України станом на день ухвалення рішення, складає 100 000 (сто тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 (Фонтанська дорога, 143/18 м. Одеса, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890 гривень.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Куриленко О. М.