Справа № 307/1714/16-ц
Провадження № 2/307/1026/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Розман М.М., при секретарі Цех Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» про визнання правочину недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що 01.06.2011 року між ПАТ Всеукраїнський акціонерний банк «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 254/11 за умовами якого банк зобовязався надати, а позичальник отримати грошові кошти в сумі 260 000 гривень з кінцевим терміном повернення до 01.06.2016 року на придбання транспортного засобу автомобіля марки «MERSEDES-BENZ» модель ML 350 CDI 4 MATIC. Відсоткова ставка за користування позикою становить 20 % річних. (спеціальна частина кредитного договору). Крім того спеціальна частина містить відомості про умови кредитування в рамках партнерської програми між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та Західно-Український автомобільний дім відсоткова ставка становить 14.99 % річних. Згідно п.1.1.1. кредитного договору кредит надається в рамках умов партнерської програми і в частині розміру відсоткової ставки діють умови кредитування з урахуванням п.5 спеціальної частини договору.

Позивач вважає даний договір несправедливим та недійсним виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником(споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, на думку позивача, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були надані в споживчих цілях для придбання квартири і таким чином оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції яка діяла на момент укладення правочину) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відомостей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту , його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування юридичне оформлення тощо); е) строк , на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 в кредитному договорі повинно зазначатися сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

У п. 2.1.2 банк зазначив що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови правління національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України Інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Проте жодної інформації про умови кредитування позивач не отримав і не розписувався про це.

Позивач посилається на те, що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів, укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Позивач вказує, що з умов кредитного договору банком передбачено умови кредитування як під 20 % річних, так і під 15 % річних. Згідно з наявною у позивача інформацією кредитування відбулось на умовах партнерської програми між ВАТ ВіЕйБі Банк та ТзОВ Західно-Український автомобільний дім. Проте з позовної заяви від 06 серпня 2015 року про стягнення кредитної заборгованості позивач у вересні 2015 року довідався, що кредитування позивача здійснювалося за ставкою 20 % річних.

Таким чином, на думку позивача, зі сторони банку має місце нечесна підприємницька практика, яка полягає з однієї сторони створення сприятливих і вигідніших у порівнянні з іншими банківськими установами умов кредитування і можливість зловживання правами без пояснення причин та обставин, з якими вони виникли, змінилися або припинилися.

Так відповідно до п. 1.4.1. протягом періоду участі позичальника у партнерській програмі для визначення суми процентів застосовується розмір процентної ставки, передбачений п. 5.1. спеціальної частини, тобто 14.49 % річних. У договорі застави транспортного засобу від 01 червня 2011 року № 254/2011/S-1 сторони визначили, що процентна ставка становить 20 % річних.

Відповідно до п. 2.8.2. кредиту, якщо позичальник здійснює повне чи часткове дострокове виконання своїх боргових зобовязань протягом перших двох років користування кредитом, він зобовязаний сплатити комісію за дострокове погашення кредиту, яка обраховується за ставкою визначеною у спеціаліній частині договору. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Відповідно до п.3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного банку від 10.05.2007 року за № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо).

Відповідно до п. 1.1. Правил ці Правила розроблено відповідно до пункту 4 статті 7 Закону України «Про Національний банк України», статей 47, 49 та 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів , запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації.

Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

З п.3.2. розділу 3 цих Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Як вбачається з графіку погашення кредиту який є додатком до кредитного договору у розрахунку таблиці відображено період, дата, платіж по відсотках та по тілу кредиту, комісія за управління кредитом (у даному випадку відсутня), сума до сплати загальна та залишок заборгованості на спад. Проте з графіка погашення боргу не можливо визначити за якою саме відсотковою ставкою проведено розрахунок заборгованості за 14.49 % річних чи 20 % річних.

10 липня 2013 року ним було направлено на адресу банку звернення з проханням надати інформацію яка відсоткова ставка по кредитуванню і чи не змінював банк в одноособовому порядку ставку кредитування для ОСОБА_1 по кредитному договору від 01.06.2016 року № 254/11..

З додатку № 1 до позовної заяви вбачається, що розрахунок відсотків за кредитом розраховано по 20 % річних.

Позивач вказує, що положення частин четвертої одинадцятої статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

На думку позивача вказана норма доводить, що умови договору є несправедливими, вносять дисбаланс інтересів, а саме клієнт зацікавлений в оплаті чергових щомісячних платежів, з яких би погашення тіла кредиту та відсотків було рівними чистинами. Проте як випливає з інформації наданої відповідачем, представником банку зазначені вимоги щодо балансу інтересів сторін не витримано. При цьому враховуючи, що щомісячні платежі сплачуються щомісяця, однак сума на тіло кредиту чомусь не зараховується.

За таких обставин позивач вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача.

Просить визнати недійсним кредитний договір № 254/11 від 01 червня 2011 року укладений між Відкритим акціонерним товариством ВіЕйБі Банк та ОСОБА_1.

Представник відповідача надіслав суду письмове заперечення проти позову, у якому зазначив, що позивач стверджує, що банком при укладенні спірного кредитного договору було порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, за твердженням позивача, він не отримав від банку інформацію про умови кредитування.

На думку представника відповідача вказане твердження є помилковим, оскільки під час укладення кредитного договору ОСОБА_1 було надано банком інформацію, визначену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що в п. 2.1.2 кредитного договору зроблено відповідне застереження. Підписавши кредитний договір, позивач підтвердив отримання ним від банку вказаної інформації. Так відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує те, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а банк перед укладенням цього договору на виконання вимог Постанови Національного Банку України від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту» надав позичальнику інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, і таким чином, твердження позивача про порушення банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними та не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Позивач не погоджується з умовами кредитного договору, якими встановлено дві процентні ставки за користування кредитом. На думку позивача, ці умови є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та дають підстави для визнання всього правочину недійсним. Банк не погоджується з таким твердженням позивача у звязку з тим, що умовами кредитного договору дійсно передбачено дві процентні ставки за користування кредитними коштами банку 20 % та 14.49%. Процентна ставка 20 % використана при дії стандартних умов кредитування, а процентна ставка 14.49 при дії умов кредитування в рамках партнерської програми між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТзОВ «Західно-Український автомобільний дім».

Відповідно до п. 1.4.1 кредитного договору протягом періоду участі позичальника в партнерській програмі для визначення суми процентів застосовується розмір процентної справи, передбачений в пп. 5.1 спеціальної частини договору, тобто 14.49%. А відповідно до п. 2.5.1 кредитного договору умовами кредитування в рамках партнерської програми, закріплені цим договором, є дійсними лише при умові належного виконання позичальником зобовязань, передбачених пп. 1.7.1, 1.7.2, 1.7.4 та 3.3.7.2 загальної частини. У п. 2.5.2 кредитного договору наведено перелік обставин, настання яких свідчить про вихід позичальника з партнерської програми, серед яких: 1.7.1, 1.7.2, 1.7.4 та 3.3.7.2 загальної частини.

- невиконання чи неналежне виконання позичальником зобовязань, передбачених пп. 1.7.1, 1.7.2, 1.7.4 та 3.3.7.2 загальної частини кредитного договору;

- зміна позичальником страховика за договором страхування, укладеним відповідно до п. 1.7.1 загальної частини кредитного договору, рівно як і несплата позичальником чергового страхового платежу, внаслідок чого такий договір страхування припиняє свою дію;

- зміна позичальником страховика за договором страхування, укладеним відповідно до п. 1.7.2 загальної частини кредитного договору, рівно як і несплата позичальником чергового страхового платежу, внаслідок чого такий договір страхування припиняє свою дію.

Саме у звязку із настанням обставин, передбачених п.2.5.2 кредитного договору, банком з 01.07.2012 року розпочато обчислення проценту за ставкою 20%.

Таким чином, за умовами кредитного договору процентна ставка 14.49% підлягає застосуванню лише за умовами виконання позичальником вимог кредитного договору щодо страхування ризиків, визначених договором.

Оскільки позичальником в подальшому було припинено виконання цих умов, банк на законних підставах з 01.07.2012 року почав застосовувати ставку 20%, як це передбачено умовами договору.

Таким чином, на думку представника відповідача, твердження позивача про несправедливість вказаних умов кредитного договору є необґрунтованим, оскільки вони жодним чином не погіршили становище позичальника, а навпаки дали йому можливість сплачувати суттєво нижчий відсоток за умови виконання ним положень кредитного договору щодо страхування ризиків. Крім того, ці умови зрозуміло та однозначно викладено у змісті кредитного договору, підписуючи який, ОСОБА_1 надав згоду на їх прийняття, а тому брак знань, помилка чи введення в оману, на які посилається ОСОБА_1 в позовній заяві, не мають місця у вказаних правовідносинах.

Представник відповідача звертає увагу на те, що ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено ознаки несправедливих умов договору. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача.

Також, у ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено ряд прикладів умов договору, які мають ознаки несправедливих.

Представник відповідача вважає, що умови, викладені в спірному кредитному договорі, в тому числі щодо процентної ставки, не мають ознак несправедливих та повністю відповідають вимогам законодавства, а твердження позивача про їх несправедливість є помилковим та необґрунтованим. Зазначає, що рішенням Тячівського районного суду від 10.03.2016 року у справі № 307/2599/15-ц задоволено позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Під час судового розгляду вказаної справи ОСОБА_1 визнав позовні вимоги банку щодо стягнення тіла кредиту та заборгованості за відсотками, які з 01.07.2012 року нараховувалися за ставкою 20% і рішення суду не оскаржував.

Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності та просить суд застосувати позовну давність у даному спорі. Так, позивач просить визнати недійсним кредитний договір, який укладений 01.06.2011 року. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що окремі умови договору, на його думку, є несправедливими, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, а також тим, що він при укладенні договору не отримав інформацію, визначену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак, на думку представника, ці всі умови кредитного договору стали відомі позивачеві в момент укладення договору, а тому строк позовної давності має обчислюватися з наступного дня за днем його укладення, тобто з 02.06.2011 року, і тому, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 квітня 2014 року (справа № 6-24 цс14), строк звернення ОСОБА_1 до суду закінчився 01.06.2014 року. Твердження позивача про те, що він довідався про застосування процентної ставки 20% замість 14.49 % лише у вересні 2015 року не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки, по-перше , позивач просить визнати правочин у звязку з включенням цієї умови до змісту договору, а не у звязку із переходом банком на іншу відсоткову ставку, по-друге умови застосування процентних ставок зазначені у змісті кредитного договору, який особисто підписаний позивачем. Крім того, позивачу було добре відомо про порушення ним у 2012 році умов договору щодо страхування ризиків, у звязку з чим банк і перейшов від процентної ставки 14.49% до 20%. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29.10.2014 року (справа № 6-152цс14), для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права покладається на позивача.

Просить відмовити у задоволенні позову у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і додатково пояснив, що, на його думку, банк безпідставно перейшов на застосування процентної ставки 20% замість 14.49 % і , при цьому , не надав йому нового графіку погашення заборгованості. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні у режимі відео конференції проти позову заперечив посилаючись на викладені в письмовому запереченні обставини і просить в задоволенні позову відмовити як у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності так і у звязку з його недоведеністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що 01.06.2011 року між ПАТ Всеукраїнський акціонерний банк «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитний договір № 254 /11 за умовами якого банк зобовязався надати , а позичальник отримати грошові кошти в сумі 260 000 гривень з кінцевим терміном повернення до 01.06.2016 року на придбання транспортного засобу автомобіля марки «MERSEDES-BENZ» модель ML 350 CDI 4 MATIC. Відсоткова ставка за користування позикою становить 20 % річних (стандартні умови кредитування). Крім того спеціальна частина містить відомості про умови кредитування в рамках партнерської програми між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та Західно-Український автомобільний дім відсоткова ставка становить 14.99 % річних (а.с 13-23).

Зі змісту підписаного позивачем кредитного договору вбачається, що позивач був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо.

Відповідно до п. 1.4.1 вказаного кредитного договору протягом періоду участі позичальника в партнерській програмі для визначення суми процентів застосовується розмір процентної справи, передбачений в пп. 5.1 спеціальної частини договору, тобто 14.49%. А відповідно до п. 2.5.1 кредитного договору умовами кредитування в рамках партнерської програми, закріплені цим договором, є дійсними лише при умові належного виконання позичальником зобовязань, передбачених пп. 1.7.1, 1.7.2, 1.7.4 та 3.3.7.2 загальної частини.

У п. 2.5.2 кредитного договору наведено перелік обставин, настання яких свідчить про вихід позичальника з партнерської програми, серед яких: 1.7.1, 1.7.2, 1.7.4 та 3.3.7.2 загальної частини.

- невиконання чи неналежне виконання позичальником зобовязань, передбачених пп. 1.7.1, 1.7.2, 1.7.4 та 3.3.7.2 загальної частини кредитного договору;

- зміна позичальником страховика за договором страхування, укладеним відповідно до п. 1.7.1 загальної частини кредитного договору, рівно як і несплата позичальником чергового страхового платежу, внаслідок чого такий договір страхування припиняє свою дію;

- зміна позичальником страховика за договором страхування, укладеним відповідно до п. 1.7.2 загальної частини кредитного договору, рівно як і несплата позичальником чергового страхового платежу, внаслідок чого такий договір страхування припиняє свою дію.

Представник позивача в судовому засіданні підтвердив, а відповідач визнав, що саме у звязку із настанням обставин, передбачених п. 2.5.2 кредитного договору, банком з 01.07.2012 року розпочато обчислення проценту за ставкою 20%, оскільки за умовами кредитного договору процентна ставка 14.49% підлягає застосуванню лише за умовами виконання позичальником вимог кредитного договору щодо страхування ризиків, визначених договором.

З урахуванням наведеного, суд вважає твердження позивача про несправедливість вказаних умов кредитного договору є необґрунтованим, оскільки вони жодним чином не погіршили становище позичальника, а навпаки дали йому можливість сплачувати суттєво нижчий відсоток за умови виконання ним положень кредитного договору щодо страхування ризиків.

Крім того, ці умови зрозуміло та однозначно викладено у змісті кредитного договору, підписуючи який позивач надав згоду на їх прийняття.

Зазначене відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на час укладення договору та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, якими передбачено надання споживачу відповідної інформації у письмовому вигляді перед укладенням договору, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808 та набрали чинності 4 червня 2007 року, тобто після укладення кредитного договору.

Також посилання позивача на несправедливі не узгоджуються з вимогами ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» та спростовуються умовами спірного договору, якими визначені предмет договору, умови повернення кредиту, обовязки як банку, так і позичальника, оскільки свобода договору полягає у вільному волевиявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обовязки учасників.

Крім цього судом встановлено, що волевиявлення позивача на укладення договору про надання споживчого кредиту № 254/11 від 01.06.2011 року було вільним, жодного тиску з боку контрагента або інших осіб на укладення договорів не виявлено, договір підписаний сторонами, а тому ними вільно визначені умови надання кредиту, а також мета кредиту, розмір та строк сплати процентів, тощо. При підписанні договорів та отриманні кредиту від позивача будь-яких заперечень не надходило. А, отже, підпис позичальника на договорі про отримання споживчого кредиту № 254/11 від 01.06.2011 року є письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, а також свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування. Таким чином, всі вимоги щодо інформування споживача банком були виконані.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст.ст. 60, 61 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Такий висновок підтверджений у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

На момент укладення договору про надання споживчого кредиту до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови договору. Банк виконав належним чином взятий на себе обовязок і надав позичальнику кредитні кошти.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-845цс15).

За наведених обставин, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у звязку з його недоведеністю.

Що стосується вимоги представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд вважає, що через недоведеність позову ця вимога до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 3, 16, 192, 207, 215, 230, 627, 628, 640, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонернго товариства «ВіЕйБі Банк» про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення , а особами , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий : М.М.Розман