РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Вітковської О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа ПАТ «Дельта Банк» про визнання правочину дійсним, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся у суд з позовом до відповідача, ОСОБА_2, 3-я особа ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору від 25.02.2015р. про відступлення права вимоги дійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що він з відповідачем уклав договір відступлення права вимоги, за яким відповідач відступив йому право вимоги на депозитний вклад в сумі 6192 дол. США. В подальшому відповідач звернувся до позивача із вимогою про розірвання правочину, однак позивач йому відмовив. Також відповідач передав не всі оригінали документів за договором, що є істотним порушення умов договору.

Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю.

Відповідач - ОСОБА_2, у судове засідання не з'явився, у поданій заяві позовні вимоги визнав просив розглянути справу за його відсутністю.

3-я особа - ПАТ «Дельта Банк», у поданих запереченнях позовні вимоги не визнала, зазначаючи, що відповідачем дійсно був укладений депозитний договір та на рахунок внесені кошти, однак на теперішній час у банку триває процедура ліквідації, тому позивач може вимагати задоволення своїх майнових вимог щодо повернення грошових коштів з банківського рахунку виключно в межах процедури ліквідації банку. Крім того, відповідачу за договором банківського вкладу виплачені кошти в сумі 200000 грн. Також за Правилами банківського обслуговування у ПАТ «Дельта Банк», клієнт не може здійснювати відступлення третім особам прав за договором банківського вкалду без отримання попередньої письмової згоди Банку, що в даному випадку не відбулося.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне в задоволені позову відмовити, виходячи з наступного.

01.02.2015р. між відповідачем та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір банківського вкладу (депозит) №4653. Предметом договору є розміщення вкладником в банку строкового банківського вкладу сумі 6192 в дол. США на строк до 31.07.2015р., з виплатою процентів .

За умовами договору банківського вкладу банк відкриває рахунок для виплат - НОМЕР_1.

Банком визнано, що кошти ОСОБА_2 внесені за договором на депозитний рахунок.

25 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір відступлення права вимоги .

Відповідно, до п. 1 зазначеного договору ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 належне йому право вимоги з договору банківського вкладу №4653 від 01.02.2015р., а новий кредитор приймає право вимоги на суму 6192 дол. США .

Позивач зазначає, що йому не були передані усі оригінали документів, як-то передбачено п.2.1.2 договору про відступлення прав, а також відповідач повідомив йому про розірвання договору відступлення, однак доказів в підтвердження вказаних обставин суду не надано.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За положеннями ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

ЦК України не містить положень, щодо визнання договору про відступлення права вимоги який не підлягає нотаріальному посвідченню - дійсним, тобто позивачем обраний не вірний спосіб захисту своїх прав.

Крім того, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до. статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладником є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифікату.

За даними банку вимоги ОСОБА_2 визнані та задоволені у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», шляхом сплати коштів в сумі 200000 грн.

За змістом ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 4-- вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 7 - інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом.

З урахуванням приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позивач може вимагати задоволення своїх майнових вимог щодо повернення грошових коштів з банківського рахунку (якщо вважає їх порушеними), виключно в межах процедури ліквідації банку.

Невірний спосіб захисту своїх прав, обраний позивачем, є підставою для відмови в задоволені позову.

Посилання банку на Правила банківського обслуговування фізичних осіб, судом не приймаються, оскільки суду не надано доказів ознайомлення відповідача із вказаними правилами, надані суду Правила підпису відповідача не містять (правова позиці ВСУ №№ 6-16цс15).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,11, 60,88, 212-215 ЦПК України, суд , -

вирішив:

В задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом

десяти днів з дня його проголошення, через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків для подачі апеляційної скарги.

Суддя Бородіна Н.М.