Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: О.С., Малько, Н.В. Бондаренко, С.С. Шимківа,

секретар судового засідання: І.С. Пиляй,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду від 20 січня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 20 січня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: стягнуто із ОСОБА_5 на користь позивача три проценти річних в сумі 3968 гривень 76 коп. за прострочення виконання зобов"язання, а в задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі на це рішення ОСОБА_4 вказує на порушення судом норм матеріального права в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань у розмірі 28750 гривень 74 коп. за період з 06 червня 2012 року по 10 грудня 2015 року.

Висновок суду про те, що норми ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов"язання, яке визначене у гривні, а договір позики між сторонами було укладено в іноземній валюті, є неправильним, оскільки він просив стягнути інфляційні нарахування за прострочення грошового зобов"язання, яке визначене в гривні рішенням суду про стягнення боргу за договором позики.

Вказує, що оскільки судовим рішенням було стягнуто заборгованість за договором позики у національній валюті, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов"язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, то інфляційні втрати підлягають стягненню, починаючи з дня ухвалення судового рішення.

Просить скасувати рішення Рівненського міського суду від 20 січня 2016 року в частині відмови у стягненні інфляційних нарахувань і задовольнити позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат за період з 06.06.2012 року по 10.12.2015 року в розмірі 28 750 гривень 74 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує на незаконність та необґрунтованість рішення.

Покликання суду на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 як обґрунтування застосування вимог ст.ст.625, 526, 599 ЦК України при прийнятті рішення про задоволення позовних вимог позивача в розмірі 3% річних вважає неправильним.

Згадана постанова надає роз'яснення судам щодо кредитних правовідносин, а в даному випадку був договір позики, тобто діяли норми ст.ст.1046-1053 ЦК України, а не ст.ст.1054-1057, 1058-1065 ЦК України.

Вимоги позивача, хоча й пов'язані безпосередньо з обставинами неповернення боргової суми, проте мають бути оцінені в контексті правовідносин боржник-кредитор, тобто у відповідності до норм Закону України "Про виконавче провадження".

Факт звернення до органів виконавчої служби не заперечує і позивач, а саме в червні 2012 року.

На його думку повинні бути враховані вимоги ст.ст.256-268 ЦК України та ст.24 Закону України "Про виконавче провадження" щодо застосування позовної давності.

Позивачем не ставилося питання про поновлення терміну позовної давності, не було підстав для її зупинення, таким чином невірно застосовані норми глави 19 ЦК України.

Просить скасувати рішення Рівненського міського суду від 20 січня 2016 року про стягнення на користь ОСОБА_4 трьох відсотків річних і ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_5 вказує, що рішенням Рівненського міського суду від 20.01.2016 року позовна давність була застосована при нарахуванні 3% річних, а саме, на вимогу нарахування суми від 06.06.2012 року по 10.12.2015 року була нарахована дана сума з 21.12.2012 року по 21.12.2015 року, тобто за три роки до моменту звернення, тобто застосовано позовну давність.

Позовна давність повинна бути застосована щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат за вказаний період.

Зазначає, що у відповідності з вимогами Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України - гривня.

Прийняття рішення суду від 2012 року про стягнення боргу в гривнях не змінює природи грошового зобов'язання в іноземній валюті, і не є підставою для застосовування ч.2 ст.625 ЦК України в частині сплати боргу, з урахуванням індексу інфляції.

Просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення інфляційних нарахувань.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до часткового задоволення , а апеляційна скарга ОСОБА_5 - відхиленню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Рівненського міського суду від 29 березня 2012 року із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 37 665 гривень 00 коп. та судові витрати по справі - 377 гривень 00 коп.

Предметом договору позики, укладеного між сторонами була грошова сума в розмірі 4000 доларів США.

Вказане рішення набрало законної сили 04 червня 2012 року.

В грудні 2015 року ОСОБА_4 у зв'язку з невиконанням цього рішення заявив вимоги до відповідача про стягнення на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України за період з 06 червня 2012 року по 10 грудня 2015 року 28750 гривень 74 коп. інфляційних нарахувань, три проценти річних в розмірі 3968 гривень 76 коп. та 34 220 гривень 48 коп. пені.

При вирішенні цих вимог судом правильно встановлено наявність підстав для стягнення за ч.2 ст.625 ЦК України коштів за невиконання рішення, яке було ухвалено із зобов'язальних правовідносин, і висновки суду узгоджуються з положеннями ст.11 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, висновок суду про відсутність підстав для стягнення інфляційних нарахувань (через те, що предметом позики була грошова сума, визначена в іноземній валюті), є помилковим, оскільки відповідно до матеріалів справи сума боргу за рішенням суду була стягнута в національній грошовій одиниці - гривні.

Рішення суду про стягнення з відповідача коштів за договором позики не виконується з червня 2012 року і ОСОБА_5 не заперечує, що присуджені рішенням суду кошти знецінились.

За встановлених обставин позивач не позбавлений права на отримання інфляційних нарахувань у відповідності до положень ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, розмір яких із врахуванням ст.257 Цивільного кодексу стосовно позовної давності, про застосування якої відповідачем було подано заяву в суді першої інстанції(а.с.17), -становить 22 818 гривень 10 коп. (обраховано за формулою: сума боргу * індекс інфляції (в місяць) : 100% - сума боргу).

Судом також правильно прийнято заяву відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення трьох процентів річних, оскільки до вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

При визначенні розміру стягнення , суд правильно вказавши в мотивувальній частині рішення про відмову у задоволенні стягнення за період з червня 2012 року по грудень 2012 року , помилково обрахував розмір трьох процентів річних і, починаючи з 06 червня 2012 року до 10 грудня 2015 року, тобто поза межами трирічного строку.

Із врахуванням положень ст.257 ЦК України і того, що з позовною заявою до суду ОСОБА_4 звернувся в грудні 2015 року, то розмір трьох процентів річних за період з грудня 2012 року по грудень 2015 року становить 3 389 гривень 79 коп. (обраховано за формулою: сума боргу * 3% : 100% : 365 днів - сума боргу).

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення пені не оскаржено, а тому у відповідності до ч.1 ст 303 ЦПК України апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі вказаної статті до стягнення на користь позивача з відповідача підлягають до сплати понесені судові витрати (судовий збір) в розмірі 228 гривень 28 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (вимоги заявлено на суму 66939 грн. 98 коп., задоволено на суму 26 207 гривень 89 коп., що становить 39,15 %).

На підставі наведеного, ст.ст.625, 257,267 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-314, 316, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 20 січня 2016 року в частині відмови у стягненні інфляційних втрат - скасувати, в частині визначення розміру трьох відсотків річних - змінити.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 22 818 гривень (двадцять дві тисячі вісімсот вісімнадцять) 10 коп. інфляційних нарахувань на суму боргу і три проценти річних в розмірі 3 389 (три тисячі триста вісімдесят дев'ять) гривень 79 коп.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 288 гривень 28 коп. на відшкодування судових витрат.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку сторонами та особами, які беруть участь у справі, протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: О.С. Малько Н.В. Бондаренко С.С. Шимків