провадження 2/331/119/2016
справа 331/7280/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 р. Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Смолки І.О.,

при секретарі Качан К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 16 грудня 2014 року померла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ще за життя, 11.11.2014 року, ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2890 , яким заповіла позивачці ОСОБА_1 все те майно, де б воно не знаходилося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, на що вона за законом буде мати право.

ОСОБА_4 розпорядилася своїм майном на користь ОСОБА_1, оскільки їх пов'язували теплі дружні відносини більше чотирьох років, позивачка піклувалася та надавала бабусі всю необхідну допомогу. ОСОБА_4 бажала скласти на користь ОСОБА_1 договір довічного утримання, з цією метою звернулися до нотаріуса, але укладення даного договору стало неможливим із-за відсутності у ОСОБА_4 правовстановлюючих документів на квартиру.

Зі слів бабусі, позивачці стало відомо, що ОСОБА_6, яка деякий час проживала в будинку бабусі разом зі своєю донькою ОСОБА_2, постійно застосовувала щодо неї фізичне насильство. Після наступної сварки з ОСОБА_6, в 2010 році ОСОБА_4 зверталася в Жовтневий РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області з заявою про її побиття та отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Свідками погроз неодноразово виступали сусіди. З 2010 році ОСОБА_2 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_6 постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, з того часу жодного разу не приїздила до бабусі, лише інколи дзвонила з погрозами. Побоюючись, що бабуся може розпорядитися квартирою, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 незаконно привласнили документи на квартиру бабусі, яка знаходиться за адресою: вул. Жуковського, буд.23, кв. З, м. Запоріжжя. На вмовляння позивачки переїхати жити до неї ОСОБА_4 відмовлялася із-за страху залишити свою квартиру, бо боялася, що приїде Відповідачка разом зі своєю матір'ю ОСОБА_6 і самочинно займе її.

В грудні 2014 року ОСОБА_4 стала себе гірше почувати, тому вона згодилася переїхати жити до позивачки в с. Юрківка Оріхівського району Запорізької області.

12 грудня 2014 року ОСОБА_1 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_7 приїхали до квартири ОСОБА_4, проте побачити її не вдалося, тому що відповідачка не впустила їх в квартиру. На подальші прохання побачитися з ОСОБА_4, хоча б покликати її до телефону, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 агресивно відмовляли.

13 грудня 2014 року мати позивачки по даному факту подала заяву до Жовтневого райвідділу міліції.

Від сусідів позивачка дізналася, що 16 грудня 2014 року ОСОБА_4 померла.

10 січня 2015 року, в строк встановлений законом, ОСОБА_1. подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори. Завідуючим контори ОСОБА_8 позивачці було повідомлено, що мою заяву було переправлено до приватного нотаріуса міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3 за місцем знаходження спадкової справи №59/2014 рік.

В березні 2015 році від приватного нотаріуса міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3 позивачці стало відомо про спадкоємця за заповітом.

17.09.2015 року, ознайомившись зі змістом заповіту, позивачкою було виявлено, що заповіт був складений 14.12.2014 року о 15 год. 05 хв. (неділя) за 2 дні до смерті ОСОБА_4П, зважаючи на значне погіршенні здоров'я та страх померлої перед ОСОБА_6 та ОСОБА_2, складення заповіту відбулося, коли заповідачка перебувала не при здоровому розумі та ясній пам'яті, не розуміла значення своїх дій та їх правових наслідків та діяла під примусом.

Оскільки, заповіт, складений начеб - то ОСОБА_4 14 грудня 2014 року порушує права позивачки, як спадкоємця, вона є зацікавленою особою, яка має право на позов.

Позивачка просить суд визнати заповіт ОСОБА_4, посвідчений 14.11.2014 poку приватним нотаріусом міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 10501, яким ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, все те майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на момент її смерті буде їй належати на що вона за законом буде мати право, недійсним.

У судовому засіданні ОСОБА_1 і її представник позов підтримали на підставах, зазначених у позові. У дебатах представник обґрунтовувала вимоги тим, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його посвідчення. Проте, згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Представники відповідача проти позову заперечують, зазначають, що позов не доказаний.

Нотаріус проти позову заперечує, пояснила, що ОСОБА_4 при складанні заповіту розуміла значення своїх дій і ніякого примусу, ніяких погроз відносно неї не застосовувалось.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав:

судом встановлено, що 16 грудня 2014 року померла ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

14.12.2014 р. ОСОБА_4 заповідала все належне їй майно відповідачці по справі ОСОБА_2.

Раніше, 11.11.2014 р. ОСОБА_4 заповідала все своє майно позивачці про справі ОСОБА_1, тому як зацікавлена особа вона звернулась до суду з позовом при визнання заповіту від 14.12.2014 р. недійсним.

ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_4 під час складання заповіту на користь ОСОБА_2 перебувала не при здоровому розумі та ясній пам'яті, не розуміла значення своїх дій та їх правових наслідків та діяла під примусом.

Згідно ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У позовній заяві зазначено дві взаємовиключні підстави визнання заповіту недійсним. І жодна з цих підстав не доказана.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Жодного доказу позивачем не надано на підтвердження того, що при складанні заповіту 14.12.2014 р. ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій, як і не надано жодного доказу того, що саме 14.12.2014 р. при складанні спірного заповіту вона діяла під примусом, була залякана.

Ні один свідок, допитаний у судовому засіданні не надав пояснень, які б підтвердили доводи позивачки стосовно подій під час складання заповіту 14.12.2014 р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає наступне: «Зі слів бабусі, позивачці стало відомо, що ОСОБА_6, яка деякий час проживала в будинку бабусі разом зі своєю донькою ОСОБА_2, постійно застосовувала щодо неї фізичне насильство. Після наступної сварки з ОСОБА_6, в 2010 році ОСОБА_4 зверталася в Жовтневий РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області з заявою про її побиття та отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Свідками погроз неодноразово виступали сусіди. З 2010 році ОСОБА_2 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_6 постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, з того часу жодного разу не приїздила до бабусі, лише інколи дзвонила з погрозами. Побоюючись, що бабуся може розпорядитися квартирою, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 незаконно привласнили документи на квартиру бабусі, яка знаходиться за адресою: вул. Жуковського, буд.23, кв. З, м. Запоріжжя. На вмовляння позивачки переїхати жити до неї ОСОБА_4 відмовлялася із-за страху залишити свою квартиру, бо боялася, що приїде Відповідачка разом зі своєю матір'ю ОСОБА_6 і самочинно займе її.

12 грудня 2014 року ОСОБА_1 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_7 приїхали до квартири ОСОБА_4, проте побачити її не вдалося, тому що відповідачка не впустила їх в квартиру. На подальші прохання побачитися з ОСОБА_4, хоча б покликати її до телефону, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 агресивно відмовляли.

13 грудня 2014 року мати позивачки по даному факту подала заяву до Жовтневого райвідділу міліції.» Проте, ці події відбувались не 14.12.2014 р., не під час складання заповіту.

Виходячи з наведеного, суд вважає позов не доказаним, а, тому у його задоволенні відмовляє.

Керуючись ст.ст.10,11,212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Смолка І.О.