У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Панківського навчально-виховного комплексу Панківської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, за касаційними скаргами ОСОБА_1 та Панківського навчально-виховного комплексу Панківської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 30 вересня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 2 жовтня 2013 року наказом № 33-к його було призначено оператором газової котельні на час опалювального сезону Панківського навчально-виховного комплексу сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області (далі Панківський НВК). 8 квітня 2014 року на виконання Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» він був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 . Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18 червня 2014 року № 34 він був звільнений з військової служби та направлений до Сторожинецького районного військового комісаріату для подальшого обліку. 18 червня 2014 року після демобілізації він звернувся до директора Панківського НВК з вимогою про його поновлення на попереднє місце роботи, на що отримав відповідь, що йому необхідно приступити до роботи 8 квітня 2015 року, оскільки на той час на даній посаді працювала інша особа. 7 квітня 2015 року директор Панківського НВК вручила йому копію наказу від 7 квітня 2015 року № 10-к про звільнення його із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із встановленням факту безпідставного невиходу на роботу після закінчення військової служби в період з 19 червня 2014 року по 31 березня 2015 року. Вважає даний наказ незаконним, оскільки він не приступив вчасно до роботи не по своїй вині, а з вини роботодавця. Адміністрація установи знала про його повернення з військової служби і не вимагала пояснення, по якій причині він не з`являється на роботі. Просив визнати незаконним його звільнення з посади оператора газової котельні Панківського НВК за п. 4 ст. 40 КЗпП України, скасувавши наказ від 7 квітня 2015 року № 10-к, та поновити його на роботі.
У процесі розгляду справи позивач змінив позовні вимоги, посилаючись на те, що наказом директора Панківського НВК від 15 квітня 2015 року № 15-к було скасовано наказ директора від 7 квітня 2015 року № 10-к про звільнення його з роботи. Наказом директора Панківського НВК від 15 квітня 2015 року № 16-к його звільнено із займаної посади з 16 жовтня 2014 року, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за скоєні прогули без поважних причин, починаючи з 18 червня 2014 року. Просив визнати незаконним його звільнення з посади оператора газової котельні Панківського НВК за п. 4 ст. 40 КЗпП України, скасувавши наказ від 15 квітня 2015 року № 16-к, та поновити його на роботі.
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади оператора газової котельні Панківського НВК за п. 4 ст. 40 КЗпП України та скасовано наказ від 15 квітня 2015 року № 16-к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора газової котельні Панківського НВК.
Додатковим рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 серпня 2015 року доповнено резолютивну частину рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 серпня 2015 року, допущено негайне виконання рішення суду, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 30 вересня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову в частині поновлення на роботі. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 , зазначену в наказі від 15 квітня 2015 року № 16-к. Звільнено ОСОБА_1 з посади оператора газової котельні Панківського НВК з 15 квітня 2015 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення районного суду.
У касаційній скарзі Панківський НВК, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а касаційна скарга Панківського НВК частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що роботодавцем не з`ясовувалася поважність причин невиходу ОСОБА_1 на роботу після демобілізації, не врахована ступінь тяжкості вчиненого позивачем дисциплінарного проступку, попередня робота працівника, а також суд вважав, що дисциплінарне стягнення накладено поза межами строку притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 не було звільнено з 19 червня 2014 року по закінченню дії строкового трудового договору, жодна із сторін не ініціювала його припинення, тому трудовий договір із ОСОБА_1 вважається продовженим на невизначений строк. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що датою звільнення ОСОБА_1 слід вважати 15 квітня 2015 року, а не 16 жовтня 2014 року за прогули, оскільки у порушення ст. 148 КЗпП України роботодавець звільнив особу за шість місяців до дати винесення наказу про звільнення.
Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.
Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.
Судами установлено, що наказом Панківського НВК від 2 жовтня 2013 року № 33-к ОСОБА_1 було призначено оператором газової котельні на час опалювального сезону. 8 квітня 2014 року на виконання Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 .
Згідно із п. 13 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За призваними на збори військовозобов`язаними на весь період зборів та резервістами на весь час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві, включаючи час проїзду до місця їх проведення і назад, зберігаються місце роботи, а також займана посада та середня заробітна плата на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування і форм власності (п. 11 ст. 29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями строкової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, які до призову працювали на підприємствах, в установах і організаціях, незалежно від форм власності і господарювання, зберігається при звільненні з військової служби право на працевлаштування їх в тримісячний строк на те ж підприємство, в установу чи організацію або їх правонаступники на посаду, не нижчу за ту, яку вони займали до призову на військову службу. Протягом місяця з дня взяття на військовий облік за місцем проживання осіб, звільнених із строкової військової служби, за поданням військовий комісаріат в порядку, який встановлюється Кабінетом Міністрів України, надає їм матеріальну допомогу в розмірі середньої місячної заробітної плати за останнім місцем роботи за рахунок коштів державного бюджету. Вони користуються за інших рівних умов переважним правом на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці протягом двох років з дня звільнення із строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу (п. 3 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Наказом директора Панківського НВК від 10 квітня 2014 року № 25-к відповідно до ст. 119 КЗпП України продовжена дія строкового трудового договору з оператором газової котельні Панківського НВК ОСОБА_1 на період його мобілізації, але не більше одного року.
За таких обставин суди дійшли висновку про те, що дія строкового трудового договору із ОСОБА_1 відповідно до наказу від 10 квітня 2014 року № 25-к була продовжена на період його мобілізації.
Наказом директора Панківського НВК від 11 квітня 2014 року № 26-к відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України увільнено ОСОБА_1 від роботи з 8 квітня 2014 року на час мобілізації на особливий період зі збереження займаної посади і середньої заробітної плати за рахунок Державного бюджету України.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18 червня 2014 року № 34 ОСОБА_1 був звільнений з військової служби та направлений до Сторожинецького районного військового комісаріату для подальшого обліку, про що свідчить запис у військовому квитку.
Відповідно до запису у військовому квитку ОСОБА_1 в Сторожинецькому районному військовому комісаріаті став на військовий облік 21 червня 2014 року.
З урахуванням норм ч. 7 ст. 23, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказу директора Панківського НВК від 10 квітня 2014 року № 25-к суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що із звільненням ОСОБА_1 з військової служби дія строкового трудового договору закінчилася. Таким чином, апеляційний суд вважав, що мало місце вчинення ОСОБА_1 прогулів без поважних причин і його слід звільнити з підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Проте апеляційний суд не звернув уваги на таке.
Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплiнарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пiзнiше одного мiсяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звiльнення працiвника вiд роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатнiстю або перебування його у вiдпустцi. Дисциплiнарне стягнення не може бути накладене пiзнiше шести мiсяцiв з дня вчинення проступку.
Змінюючи дати звільнення позивача з роботи, апеляційний суд не звернув уваги на приписи ст. 11 ЦПК України, за якими суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
ОСОБА_1 не заявились вимоги про зміну дати звільнення, у порушення ст. ст. 11, 316 ЦПК України апеляційний суд вийшов за межі позовної заяви, тим самим фактично змінив предмет позову, оскільки таких вимог у позові позивач не заявляв і, відповідно, такі вимоги судом першої інстанції не розглядались.
Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що при звільненні за прогул, як і при іншому дисциплінарному звільненні, трудові відносини вважаються припиненими з першого дня невиходу на роботу, якщо працівник до часу видання наказу не працював, тобто наказ про звільнення за прогул може бути виданий пізніше.
Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 не надав Панківському НВК належних доказів того, що він демобілізований, і не вимагав допущення до роботи, є помилковим, оскільки належними доказами не підтверджений. Крім того, у листі Сторожинецького військового комісаріату від 31 березня 2015 року, адресованому Панківському НВК зазначено, що ОСОБА_1 звертався за місцем своєї роботи щодо фактичного його поновлення.
Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.
З урахуванням наведеного оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 335, 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, касаційну скаргу Панківського навчально-виховного комплексу Панківської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 30 вересня 2015 року скасувати, рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 серпня 2015 року залишити в силі.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик