АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

13 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Лапчевської О.Ф.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» (далі - ТзДВ «СТ «Домінанта», Страхова компанія), ОСОБА_4, ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Посилаючись на те, що на ремонт автомобіля, пов'язаний з ДТП ним було витрачено 58 371,79 грн., а страхова компанія, за договором обов'язкового страхування відшкодувала лише 33 470,41 грн. (без ПДВ), просив додатково стягнути зі страхової компанії 6 694,08 грн. та з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 солідарно стягнути шкоду в сумі 18 207, 30 грн. та моральну шкоду у сумі 10 000 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року роз'єднано у самостійні провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ТзДВ «СТ «Домінанта» щодо стягнення доплати страхового відшкодування та позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про солідарне стягнення моральної та матеріальної шкоди, та виділено позовні вимоги до ТзДВ «СТ «Домінанта» щодо стягнення доплати страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 у окреме провадження, яку передано для належного розподілу в Дарницькому районному суді м. Києва.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкодивідмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач, через свого представника звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду в якій, посилався на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з'ясування та дослідження судом обставин, що мають значення для справи, що стало причиною ухвалення необґрунтованого рішення.

Вказував, що суд, встановивши обставини щодо виплати страхового відшкодування та пославшись на норми ЦК України, якими встановлена відповідальність відповідачів, відмовив у відшкодуванні шкоди відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без жодного правового обґрунтування. Також судом першої інстанції не обґрунтовано відмову щодо стягнення моральної шкоди.

Вказував на незаконність посилання суду першої інстанції на Положення про порядок і умови проведення обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів, від 28.09.1996, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 1175, оскільки воно втратило чинність 06.01.2005 на підставі Постанови Кабінетів Міністрів України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Вказував, що позовні вимоги обґрунтовані витратами понесеними з ремонтом автомобіля ОСОБА_1, а отже наданий Акт виконаних робіт та квитанції є належними та допустимими доказами у справі.

Зазначав, що резолютивна частина оскаржуваного рішення взагалі є незаконною, протиправною, і такою що не відповідає вимогам ЦПК України, оскільки у ній не зазначено порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким солідарно стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 матеріальну шкоду у сумі 18 207,30 грн. та моральну шкоду 10 000, 00 грн.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили задовольнити з підстав наведених в ній.

ОСОБА_4 та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечували, просили відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 15 липня 2015 року, о 14 год. 30 хв., по прос. Ак. Глушкова у м. Києві, ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом марки ГАЗ - САЗ 35071, д.н.з. НОМЕР_1, при підйомі на Одеський міст, не дотримався безпечної дистанції, що призвело до зіткнення з транспортним засобом «Фольцваген пасст СС», д.н.з. НОМЕР_2, у результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 7).

На момент ДТП цивільна відповідальність власника автомобіля, яким керував відповідач, була застрахована в ТзДВ «Страхова компанія «Домінанта».

17 липня 2015 року ОСОБА_1 подав до страхової компанії повідомлення про настання ДТП та заяву про відшкодування страхового відшкодування.

Відповідно до звіту № 13356 від 27.07.2015 про вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Volkswagen Passat СС», д.н.з. НОМЕР_3, який складений за зверненням ТДВ «СТ «Домінанта», вартість відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнту зносу КТЗ (С врз) автомобіля «Volkswagen Passat СС» на час ДТП складала 40 164,49 грн.

ТзДВ «СТ «Домінанта» на виконання умов договору обов'язкового страхування виплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 33 470,41 грн.

Разом з цим, згідно Акту виконаних робіт № ТОВ «ATЛAHT-M ЛЕПСЕ» сума витрат на виконання робіт становила 58 371, 79 грн. (а.с. 29), та була сплачена ОСОБА_1 згідно квитанції № 19 від 05.08.2015 на суму 2 000, 00 грн. та квитанції № 35 від 18.08.2015 на суму 56 371,79 грн.

13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ТзДВ «СТ «Домінанта» з заявою про перегляд суми страхового відшкодування у зв'язку з понесеними витратами.

Листом № 3946 від 09.12.2015 ТзДВ «СТ «Домінанта» повідомило ОСОБА_1, що виплатило страхове відшкодування та не вбачає підстав для перегляду суми страхового відшкодування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість та недоведеність.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою яка її завдала.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2808цс15 право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року (далі - Постанова), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно роз'яснень наданих у п. 6 Постанови особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Оскільки, постановою Голосіївського районного суду м. Києва встановлено, що транспортним засобом ГАЗ-САЗ 350-71 керував ОСОБА_3 (на законній підставі використовував транспортний засіб) та саме з вини ОСОБА_3 було завдано шкоди, колегія суддів дійшла висновку що відповідальним за шкоду, завдану в ДТП є винна особа - ОСОБА_3

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України).

ЗгідноАкту виконаних робіт № ТОВ «ATЛAHT-M ЛЕПСЕ» сума витрат на виконання робіт без ПДВ становила 48 643,16 грн. (ПДВ 20% - 9 728,63 грн.), а всього - 58 371, 79 грн.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо розміру матеріальної шкоди та наявності підстав для її стягнення на користь ОСОБА_8, оскільки вони підтверджені належними та допустимими доказами.

Судом безпідставно не було взято до уваги надані позивачем Акт виконаних робіт № та квитанції про сплату коштів за проведений ремонт, які в розумінні ст. 57, 59 ЦПК України є належними та допустимими письмовими доказоми.

Відповідачі на власний розсуд скористалися своїми правами, належних та допустимих доказів на спростування визначеного у Акті розміру витрат на виконання робіт, до суду не надали.З клопотання про призначення експертизи відповідачі до суду першої та апеляційної інстанції не зверталися.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, що до Акту виконаних робіт включено роботи, які не пов'язані з ДТП.

Посилання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду на те, що до Акту виконаних робіт безпідставно включено суму податку на додану вартість колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідно до Податкового кодексу України податок на додану вартість- це непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем.

Оскільки, ТзДВ «СТ «Домінанта» виплатило ОСОБА_1 страхове відшкодування у сумі 33 470,41 грн., то за ремонт автомобіля позивачем невідшкодованою залишилась шкода у сумі 24 901,38 грн. (58 371,79 - 33 470,41)

Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ураховуючи те, що позивачем було заявлено вимогу до відповідачів про стягнення відшкодування у сумі 18 207, 30 грн., то саме така сума, відповідно до ст. 11 ЦПК України, і підлягає стягненню з винної особи.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Так, згідно положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на порушення його права власності в наслідок пошкодження його транспортного засобу, позивач вказував, що зазнав переживань і страждань з приводу того, що особи, відповідальні за збитки не поновлюють порушене право позивача та не сплачують завдану шкоду.

Також, фактично втративши можливість вільно користуватись своїм транспортним засобом, він змушений був витрачати значний час для пересування громадським транспортом на роботу та у робочих справах, а також змінив свій й звичайний робочий день, оскільки витрачав немало часу для поїздки до станцій технічного обслуговування, оцінювачів, органів судової влади та державної автомобільної інспекції з метою визначення вартості відновлювальних робіт, отримання необхідних документів для підтвердження розміру шкоди, що спричинило ряд незручностей та проблем, марно згаяного часу.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу, враховуючи наведені обставини, з урахуванням вимог розумності та справедливості, колегія дійшла висновку про часткове задоволення позову у цій частині та стягнення з винної особи - ОСОБА_3 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 500 грн.

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З урахуванням наведеного, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 2 315,04 грн. (1102,40 + 1212,64)

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 18 207 (вісімнадцять тисяч двісті сім) грн. 30 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 2 500 (дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 315,04 грн.

В задоволені інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/4211/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14238/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.