Справа №489/5738/15-ц 21.12.2016 21.12.2016. 21.12.2016
Провадження №22-ц/784/2807/16
Справа № 489/5738/15-ц
Провадження № 22-ц/784/2807/16 Головуючий першої інстанції: Тихонова Н.С.
Категорія: 48 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2016р. колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.В.,

з участю: секретаря судового засідання Гавор В.Б., позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2016 р.

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015р. ОСОБА_2 предявила позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку №141 по вул. Кірова в м. Миколаєві, встановлення порядку володіння та користування цим будинком, а також земельною ділянкою площею 1000 м2 на якій він розташований .

Позивач зазначала, що з 24 липня 1986р. по 21 січня 2003р. перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 під час якого, а саме 07 червня 1990р. вони за спільні кошти придбали житловий будинок №141 по вул. Кірова в м. Миколаєві оформивши його на відповідача.

23 квітня 1998р. рішенням Ленінської районної ради м. Миколаєва №60 ОСОБА_3 видано дозвіл на проектування та будівництво нового житлового будинку за вказаною адресою. З 1998 по 2001 роки вони разом з відповідачем провели частковий демонтаж старого будинку та збудували новий. Через неотримання дозволу на виконання будівельних робіт новозбудований будинок вважався самочинним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2009р. земельна ділянка, площею 1000 м2 по вул. Кірова, 141 в м. Миколаєві визнана спільною власністю сторін та за кожним визнано право на 1/2 її частку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2013р. за нею та відповідачем визнано право спільної сумісної власності на будівельні матеріали та конструкції, використані для спорудження двоповерхового житлового будинку, гаражу та господарських будівель і споруд по вул. Кірова, 141 в м. Миколаєві.

У звязку з подачею ОСОБА_3 25 червня 2015р. декларації про готовність до експлуатації спірний будинок прийнято в експлуатацію.

Посилаючись на те, що досягти домовленості з відповідачем щодо поділу спільного сумісного майна не вдається, позивач просила про задоволення її вимог.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2015р. постановлено розєднати з виділенням у самостійне провадження вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, а також вимоги про встановлення порядку володіння і користування житловим будинком та земельною ділянкою.

Рішенням цього ж суду від 11 лютого 2016 р. у задоволенні позову про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення суду, просила його скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

ОСОБА_3, в поданих запереченнях на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним і обґрунтованим.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що спірний житловий будинок не є обєктом спільної сумісної власності сторін, оскільки право власності на нього було зареєстровано за відповідачем після розірвання шлюбу, а питання щодо права позивача на поділ спільного майна подружжя вирішені при розгляді справи за її позовом про визнання права на будівельні матеріали.

Проте з таким висновком погодитись не можна.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції, відповідно до ч.4 якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК.

Згідно з нормою ст.319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.22 КпШС, ст.60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст.368 ЦК.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст..ст.3,4 КпШС, ст.63 СК).

За ст.ст.28,29 КпШС, ст.ст.69,70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст.372 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 24 липня 1986 р. по 21 січня 2003р. перебувала у шлюбі з ОСОБА_3

07 червня 1990р. сторони за спільні кошти придбали житловий будинок №141 по вул. Кірова в м. Миколаєві право власності на який за договором купівлі-продажу оформлено на відповідача.

Рішенням Миколаївської міської ради від 29 серпня 1997р. для обслуговування указаного будинку у приватну власність ОСОБА_3 передано земельну ділянку площею 1000 м2.

Рішенням виконкому Ленінської районної ради м. Миколаєва від 23 квітня 1998р. №60 ОСОБА_3 надано дозвіл на проектування та будівництво нового житлового будинку по вул. Кірова, 141.

Під час шлюбу сторони здійснили самочинне будівництво двоповерхового житлового будинку, гаражу, вбиральні, вольєру по вул. Кірова, 141 в м. Миколаєві. Ступінь готовності цього будівництва на час розірвання шлюбу сторін склала 78,08%.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 грудня 2011р. відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та про його поділ з тих підстав, що будинок не було прийнято в експлуатацію та не було здійснено державної реєстрації права власності на нього. При цьому в рішенні було зазначено, що в даному випадку предметом позову може бути тільки вимога про визнання права власності на будівельні матеріали

У звязку з чим ОСОБА_2 предявила позов до ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали.

Хоча відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016р. по цивільній справі №6-47 цс16 обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2013р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2013р., за сторонами визнано право спільної сумісної власності на будівельні матеріали та конструкції, використані для спорудження двоповерхового житлового будинку, гаражу, вольєру, замощення, огорожі по вул. Кірова, 141 в м. Миколаєві.

На отримання грошової компенсації вартості названих будівельних матеріалів та конструкцій жодна сторона не погодилась вважаючи такий спосіб врегулювання спору для себе неприйнятним про що свідчить і рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2015р. про відмову в задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про припинення права власності на будівельних матеріали і конструкції.

До того ж рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2009р. земельну ділянку, на якій знаходиться спірний житловий будинок, визнано спільною сумісною власністю подружжя і за кожною із сторін визнано право власності на 1/2 частку цієї земельної ділянки.

Отже, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2013р. не може вважатись повноцінним способом поділу спірного майна набутого подружжям за час шлюбу, оскільки слугувало проміжною формою захисту права позивача до юридичної легалізації будинку як новоствореного майна, а тому не може бути перепоною для вирішення даного спору у спосіб обраний позивачем.

Після розірвання шлюбу позивач не приймала участі у добудові спірного будинку та оформленні на нього правовстановлюючих документів однак цей факт має юридичне значення лише для збільшення частки відповідача у цьому майні.

03 липня 2015р. Управлінням ДАБІ у Миколаївській області зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації будинку №141 по вул. Кірова в м. Миколаєві на підставі документів поданих ОСОБА_3

31 серпня 2015р. Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції зареєстровано право власності ОСОБА_3 на житловий будинок № 141 по вул. Кірова в м. Миколаєві.

Враховуючи наведені положення закону, а також встановлений попередніми рішеннями судів факт, що незавершений будівництвом житловий будинок (готовністю 78,08%) будувався за спільні кошти сторін під час проживання однією сім'єю, а використані матеріали є їхньою спільною сумісною власністю, то й прийнятий в експлуатацію спірний житловий будинок разом з господарськими будівлями слід вважати їх спільною власністю.

В той же час з урахуванням того, що будинок добудовувався ОСОБА_6 після припинення спільного проживання з позивачем, за його власні кошти, а на час розірвання шлюбу готовність житлового будинку разом з господарськими спорудами становила 78,08%, то саме така частина цього закінченого будівництвом обєкту є спільним майном подружжя, а тому з урахуванням принципу рівності часток подружжя при поділі майна частка позивача становить 78% (78/100):2= 39% (39/100), а частка відповідача становить 100%-39%=61% (61/100).

З огляду на вищенаведені мотиви рішення суду в силу п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Часткове задоволення позову є підставою (ст.88 ЦПК) для розподілу судових витрат.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 зазначила ціну позову 24 000 грн.

Між тим, згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2013р. встановлено, що вартість матеріалів, виробів та конструкцій, використаних в процесі здійснення будівництва незакінченого будівництвом житлового будинку по вул. Кірова, 141 в м. Миколаєві, складає 235 171 грн. 81 коп., тому відповідно до визначеного підпункту 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час звернення з позовною заявою) та заявлених позовних вимог (визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку) ОСОБА_2 зобовязана була сплатити за подання до суду даного позову 1 175 грн. 86 коп. судового збору (135 171 грн. 81 коп. : 2 х 1%), але сплатила лише 243 грн. 60 коп. (а.с.1).

Відповідно, враховуючи встановлені на час звернення ОСОБА_2 з апеляційною скаргою ставки судового збору за подання апеляційної скарги, вона мала сплатити 1 293 грн. 45 коп. (1 175 грн. 86 коп. х 110%) судового збору, але сплатила 606 грн. 32 коп. (а.с.120).

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: замість права власності на 1/2 частину будинку за нею визнано таке право на 39/100 частин, тобто за вирішення спору з ОСОБА_3 необхідно стягнути 917 грн. 17 коп. судового збору (39/100 х 1 175 грн. 86 коп. : 50/100), з яких 243 грн. 60 коп. стягнути на користь ОСОБА_2, а решту 673 грн. коп.57 в дохід держави.

Крім того з ОСОБА_2 необхідно стягнути в дохід держави 258 грн. 69 коп. недоплаченого судового збору за незадоволену частину позовних вимог (1 175 грн. 86 коп. 917 грн. 17 коп.).

Відповідно за перегляд в апеляційному суді з відповідача необхідно стягнути 1 008 грн. 89 коп. судового збору (1 293 грн. 45 коп. х 39/100 : 50/100), з яких 606 грн. 32 коп. на користь ОСОБА_2 та 402 грн. 57 коп. в дохід держави.

З ОСОБА_2 необхідно стягнути в дохід держави 284 грн. 56 коп. недоплаченого при звернення з апеляційною скаргою судового збору (1 293 грн. 45 коп. 1 008 грн. 89 коп.).

Всього підлягає стягненню з ОСОБА_3: на користь ОСОБА_2 849 грн. 92 коп. (243 грн. 60 коп. + 606 грн. 32 коп.), в дохід держави 1 076 грн. 14 коп. (673 грн. 57 коп. + 402 грн. 57 коп.), а з ОСОБА_2 на користь держави 543 грн. 25 коп. (258 грн. 69 коп. + 284 грн. 56 коп.).

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2016р. скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Провести поділ спільного майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності відповідно на 39/100 і 61/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по вул. Кірова, 141 в м. Миколаєві.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та в дохід держави відповідно 849 грн. 92 коп. і 1 076 грн. 14 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 543 грн. 25 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: