Номер провадження 2-п/331/6/2016
У Х В А Л А

18.02.2016 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Антоненко М.В.

при секретарі - секретаря Шамраєнко І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за заявою ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»про перегляд заочного рішення -

В С Т А Н О В И В :

19.11.2015 року Жовтневим районним судом міста Запоріжжя розглянуто цивільну справу № 331/5150/15-ц за позовом ОСОБА_1 до TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів та постановлено заочне рішення, згідно з яким позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00327 від 12.12.2014 року, укладений між TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1

Відповідач - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» звернулось до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

В обґрунтування зазначено, що, як слід з матеріалів справи, відповідач не з'явився в судове засідання, у зв'язку із чим суд згідно із ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України 19.11.2015 року ухвалив заочне рішення.

Вказане рішення має бути переглянуте та скасоване через наявність поважних причин неявки в судове засідання, і саме, - несвоєчасне отримання судової повістки. Причиною цьому є отримання повістки представником іншої компанії, який несвоєчасно повідомив її наявність та надав представнику відповідача.

Суд в оспорюваному рішенні вказує, що умови спірного правочину є несправедливими, унаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача (Позивача). Однак, з таким висновком суду неможливо погодитись, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами правочину мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг, а також відсутні будь-які подані позивачем докази порушення охоронюваних прав споживача..

Зокрема, в оскаржуваному рішенні зазначено, що Відповідачем не дотримано вимог чинного законодавства при укладенні Договору та недотримано вимоги ч.1 ст. 220 ЦК України про нотаріальне посвідчення договору, з чим не можливо погодитись у зв'язку із наступним.

Між TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір фінансового лізингу від 12.12.2014 р. № 00327.

Цей Договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, серед іншого, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Положеннями ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надасться право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вказаним вимогам законодавства договір фінансового лізингу від 12.12.2014 р. № 00327 та додатки №№ 1,2 до договору відповідають. Договір містить найменування товару (предмет лізиніу), розмір лізингових платежів та строк лізингу.

Підтвердженням отримання Позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання Позивачем кожної сторінки самою Договору, додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних у мовах.

ІІравочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано Позивачем та повноважною особою Відповідача. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст. ст. 202 та 203 ЦК України) до чинності правочину.

Отже, договори, які укладаються з клієнтами TOB «Лізингова компанія Автофінанс», повністю відповідають чинному законодавству України, а тому при вирішенні спору між сторонами повинні застосовуватись положення Договору № 00327 та додатків до нього.

Крім того, в оскаржуваному рішенні судом зазначено, що цей правочин підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, а отже мас бути визнаний нікчемним з підстав недотримання такого посвідчення сторонами. Проте, з таким твердженням не можливо погодитись.Зокрема, відповідно до ст. 806 параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України до договору лізинг)' застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (між сторонами було укладено договір фінансового непрямого лізингу).

Відповідно до ст.ст. 759-786 параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України врегульовані відносини предмету договору найму, плати за користування, строку договору, правових наслідків неналежного виконання договорів тощо. При цьому загальні положення про найм (оренду), викладені у ст.ст. 759-786 ЦК України не встановлюють вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів оренди або лізинг)'.

Згідно зі ст. 799 параграфу 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, положеннями ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізинг)' К відповідно до вимог цього Закону.

З наведеного вбачається, що договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренд))» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення говорів фінансового лізингу.

Отже, відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», яким повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, посилання Суду на норми ст. 220 ЦК України є безпідставними, оскільки передбачено, що фінансовий лізинг повністю регулюється спеціальними законами, а отже до договорів лізингу- можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Отже, не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно того, якого виду майно передасться у лізинг та кому саме.

Крім того, як слід з поняття нотаріального посвідчення договорів найму та лізингу, права власності на майно у лізінгодавця в більшості випадків не має на момент укладення договору лізингу, оскільки спочатку укладається договір лізингу, і лише потім, відповідно до специфікації лізингоодержувача, лізингодавець придбаває річ у продавця для подальшої її передачі лізингоодержувачу. Для того, щоб нотаріус посвідчив договір найму (оренди), нотаріусу потрібно впевнитися, що орендодавець є повноважним на вчинення такого договору, тобто, що у нього с право власності на предмет оренди.

Виходячи з цього, у лізингодавця повинне бути право власності на предмет лізингу на момент укладання договору лізингу. В той же час, законодавчо визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України та законом. А ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу.

Між сторонами було укладено договори фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець зобов'язаний придбати в майбутньому обраний предмет лізингу тільки після виконання встановлених договором умов лізингоодержувачем та передати його у користування.

Суд в оскаржуваному рішенні від 19.11.2015 року наголошує на несправедливості умов Договору в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте, з таким висновком Суду неможливо погодитись, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами правочину мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг. В оскаржуваному рішенні взагалі відсутні будь-які докази та конкретні посилання щодо недійсності договору фінансового лізингу або окремих його частин, а також відсутні будь-які докази порушення охоронюваних прав споживача. Проте, чинним законодавством України передбачено захист не тільки споживачів послуг. Законом на рівні зі споживачами також захищено права та обов'язки суб'єктів господарювання, що здійснюють певний вид економічної діяльності відповідно до норм чинного законодавства України, які несуть певні ризики та мають на меті отримати прибуток з подальшою сплатою відповідних податків та зборів.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

В зв'язку з тим, що діяльність з фінансового лізингу повністю визначена чинним законодавством України та контролюється Нацкомфінпослуг, укладений між сторонами договір відіграє значну, вирішальну роль у регулюванні правовідносин між сторонами. І саме в правочині максимально точно визначені всі його істотні умови, порядок укладення договору, права та обов'язки сторін і правові наслідки, які наступають після належного або неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань. З аналізу умов чинного Договору, не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду Позивача, навпаки суд першої інстанції не бере до уваги той факт, що Відповідач здійснює свою господарську діяльність та несе певні ризики, умови Договору побудовані таким чином, які максимально захищають права та інтереси не тільки Відповідача, а й інших клієнтів Відповідача, та повністю відповідають статтям 10-11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» .

Крім того, ЗУ «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу.

Відповідно до ст. З ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення. в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В оскаржуваному рішенні Суд зазначає, що відповідно до змісту Договору вибір продавця предмету лізингу - здійснює Відповідач, оскільки в договорі не зазначено, що лізингоолержувач сам вибирає продавця. А отже, на думку Суду, п. 1.4 Договору є несправедливим оскільки суперечить ст. 808 ЦК України, щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця.

Умова щодо визначення продавця, на яку вказує Суд є взагалі не суттєвою для договорів фінансового лізину та не вимагається законодавством. Лізингоодержувач в праві обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях Договору фінансового лізингу зазначено, що Продавець - означає юридичну чи фізичну особу-суб»єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в Акті приймання-передачі Предмета Лізингу, який є Предметом даного Договору.

Крім того, Продавець не може бути зазначеним в договорі фінансового лізингу, з різних підстав, зокрема ця умова не є істотною для договорів фінансового лізингу , а також, Лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від Лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар та інше. Логічно припустити, що TOB «Лізингова компанія «АвтоФінанс» укладає договори поставки та купівлі-продажу з тими продавцями, у яких наявний конкретний товар та якомога ближче до місця проживання Лізингоодержувача.

Умовами Договору чітко передбачено, шо Лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження Лізннгоодержувачу. Очевидно, що TOB «Лізингова компанія «АвтоФінанс» співпрацює з різними продавцями та постачальниками, а тому намагається придбати бажаний товар в тому регіоні в якому проживає або знаходиться Лізингоодержувач та найкращої якості, оскільки Лізингодавець несе всю відповідальність перед Лізингоодсржувачем за неї.

Згідно з положеннями ст. 808 ЦК України якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, навіть якщо продавець (постачальник) і обраний лізингодавцем, то лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію.

Всі зобов'язання щодо належної якості може виконати та усунути лише продавець, оскільки Лізингодавець не має реальної технічної можливості усунути виниклі порушення, тому що не є виробником, а тому не може відповідати по гарантійних зобов'язаннях перед Лізингодсржувачем. Очевидно, що цей випадок стосується лише продавця товару, оскільки при купівлі будь-якого товару, покупцю надасться гарантійний строк для усунення будь-яких виниклих недоліків, а також надається сервісна книжка, яка також передається разом з товаром Лізингоотримувачу з актом приймання-передачі Предмету Лізингу.

Крім того, Суд зазначає, що ряд умов Договору є несправедливими та не відповідають ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»

Пункти 5.5, Договору відповідають вимогам ч. 2, 3 ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Пункти 8.10, 8.15 взагалі відсутні в укладеному між сторонами Договору.

Пункти 1.6, 8.7, 10.5, 10.11, 10.12 в Договорі передбачають інші умови чим ті які зазначені у рішенні СУДУ ВІД 19.11.2015 року.

Отже, Судом не було належним чином досліджено умови договору, тому дане рішення потребує розгляду.

В оскаржуваному рішенні від 19.11.2015 р. Позивач зазначає, що включені в правочин лізингові платежі, виходять за межі ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», що є помилковим твердженням.

Згідно з ч.1 ст.16 Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Названа норма надає пріоритет договірного регулювання відносин лізингу над нормативним.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізинг)', платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням Договору.

Таким чином, ч. 2 ст. 16 Закону визначає у загальному порядку можливий склад лізингових платежів і не встановлює вичерпний перелік складових платежів, які можуть включати в себе лізингові платежі, та не містять імперативного припису щодо заборони сторонам договору фінансового лізингу визначати і відносити до лізингових безпосередньо у договорах лізингу інші платежі, так само як і визначати ціну у договорі (винагороду).

Розділом 10 Договору чітко визначено поняття "Лізингові платежі" та вказані відповідні конкретні формули, на підставі яких були враховані конкретні суми. Крім того, у Договорі зазначено складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, з якими погодився Позивач, уклавши зазначений Договір з Відповідачем.

Таким чином, сторони при укладені договору погодили відповідні лізингові платежі, що прямо передбачено ст. 16 Закону, в тому числі і адміністративний платіж.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Законодавством не визначено конкретного порядку, якого слід дотримуватись лізингодавцям. при отриманні лізингових платежів від лізингоодержувачів. Сторони вправі обирати та погоджувати будь-які умови договору та будь-які лізингові платежі, які необхідні сторонам для належного виконання правочину.

Отже, у оскаржуваному рішенні Судом не було належним чином мотивовано можливість застосування до оскаржуваного договору та до окремих його частин норм Закону України «Про захист прав споживачів». Не враховано, що цей закон не регулює правовідносини у сфері укладання, виконання, розірвання договорів фінансового лізингу.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення Судом, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи (не досліджено умов укладеного Договору), тому вважаємо що для всебічного та достовірного вирішення справи, потрібно переглянути та скасувати заочне рішення від 19.11.2015 і розглянути цивільну справу № 331/5150/15-ц в загальному порядку.

Крім того, відповідно до ст. 629 ЦК України договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину. у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу насамперед для самих сторін. Обов'язкову силу для сторін мас й такий договір, який законом не передбачений, але й не суперечить йому. Договір, який є чинним (дійсним), мас обов'язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи їхні права та інтереси.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Посилаючись на вищенаведені обставини, відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» просить суд переглянути заочне рішення від 19.11.2015 року по цивільній справ №331/5150/15-ц; скасувати заочне рішення від 19.11.2015 року по цивільній справ №331/5150/15-ц; призначити розгляд цивільної справи № 331/5150/15-ц в загальному порядку.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази надані відповідачем, вважає, що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Твердження відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» щодо отримання повісток до суду представником іншої компанії, який несвоєчасно повідомив її наявність та надав представнику відповідача, не чим не підтверджено. А тому, причина неявки представника відповідача у судові засідання визнається судом неповажною.

Інші доводи, викладені представником ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в заяві про перегляд заочного рішення є, по суті, правою позицією сторони по справі, якою обґрунтовується його незгода з постановленим судовим рішенням. Тоді як, згідно із ст.232 ЦПК України, підставою скасування заочного рішення є подання заявником відповідних доказів.

Виходячи з наведеного, заява ТОВ«Лізингова компанія «Автофінанс» про перегляд заочного рішення не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 231, 232 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні заяви ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»про перегляд заочного рішення по цивільній справі № 331/5150/15-ц за позовом ОСОБА_1 до TOB «Лізингова компанія «Автофінанс»

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя : М.В. Антоненко