Ухвала

іменем україни

16 лютого 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Фаловська І.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулась із заявою до суду першої інстанції про перегляд рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року у зв'язку із нововиявленими обставинами.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року, відмовлено у задоволенні клопотання про перегляд судових рішень у зв'язку із нововиявленими обставинами.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах касаційної скарги.

Судами встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 липня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року рішення районного суду змінено в частині включенні з мотивувальної частини висновки суду щодо того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет саме з 2009 року. В іншій частині рішення залишено без змін.

На підставі рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 07 жовтня 1997 року ОСОБА_3 отримав 26 грудня 2000 року державний акт на прав власності на земельну ділянку площею 0,0593 га, що знаходиться на території Михайвсько-Рубежівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Судами також встановлено, що на даній земельній ділянці побудований садовий будинок (2003 року побудови) загальною площею 77,3 кв. м, житловою 42,5 кв. м.

З технічного паспорту на спірний садовий будинок судами встановлено, що даний садовий будинок є самочинно збудованим. Дана обставина підтверджена в судовому засіданні представниками як позивача, так відповідача.

Правовий режим майна, що є самочинним будівництвом визначено ст. 376 ЦК України.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30 березня 2012 року право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно виходив із того, що спірний садовий будинок є самочинно збудованим, сторони не звертались до відповідних установ щодо введення об'єкту в експлуатацію, не подано доказів відповідності проведеного будівництва будівельним, пожежним, санітарним тощо нормам; заявлені позивачем клопотання про призначення експертизи стосувалось лише варіантів поділу садового будинку в натурі, не подано відмови державних установ щодо введення об'єкту в експлуатацію, не підтверджено належними та допустимим доказами завершення будівництва саме на 100% готовності, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Крім того, суди вірно зазначили, що норма ст. 331 ЦК України регулює порядок набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва, а не самочинно побудованого майна.

Доводи касаційної скарги в цій частині висновків судів не спростовують.

Крім того, ч. 2 ст. 361 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; 2-1) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; 4) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Судами встановлено, що звертаючись із заявою про перегляд рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року за нововиявленими обставинами, ОСОБА_2 зазначала, що на її думку нововиявленими обставинами є відсутність можливості оформлення права власності на свою частку у спільному сумісному майні подружжя, як на момент прийняття судового рішення, так і до теперішнього часу, так і у майбутньому, підтверджуються фактичними даними (письмовими доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення, а саме існування іншого, крім судового, порядку оформлення права власності.

Відмовляючи в задоволенні вказаної заяви, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обставини, на які посилається заявниця, не відносяться до нововиявлених і не можуть вважатися такими, оскільки вони не відносяться до юридичних фактів, а є лише правовим механізмом, встановленим законодавством для вирішення питання прийняття самочинно збудованого об'єкту нерухомого майна в експлуатацію; вказані обставини не є істотними, оскільки не можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі, та юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні.

Крім того, місцевий суд вірно зазначив, що нормами ЦПК України не передбачено повноважень суду першої інстанції здійснювати перегляд судового рішення апеляційного суду у зв'язку із нововиявленими обставинами.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказану ухвалу без змін.

Оскаржувані ухвали є законними, обґрунтованими та справедливими.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень не вбачається порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, за касаційною скаргою на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ І.М.Фаловська