У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,
Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про розірвання кредитного договору та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргоюПублічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2010 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про розірвання кредитного договору, посилаючись на істотну зміну обставин, а саме значне зростання курсу долара по відношенню до гривні.

У лютому 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 20 березня 2006 року між позивачем та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 014/0075/74/48007, відповідно до якого останньому наданий кредит у розмірі 70 000 доларів США зі сплатою 11,5 % річних строком до 20 березня 2026 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між позивачем та ОСОБА_8 укладений договір поруки, відповідно до якого остання поручилася за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_6 умов виконання кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 92 160,24 доларів США, що еквівалентно 732 802 грн 94 коп., яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь.

РішеннямПриморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2011 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволені. Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_8 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 92 160,24 доларів США, що еквівалентно 732 802 грн 94 коп. та складається із: заборгованості за кредитом - 65 930,31 доларів США, що еквівалентно 524 238 грн 27 коп.; заборгованості за відсотками - 8 720,22 доларів США, що еквівалентно 69 337 грн 96 коп., пені за прострочення сплати кредиту - 2 412,43 доларів США, що еквівалентно 19 182 грн 20 коп.; пені за прострочення сплати відсотків - 15 097,28 доларів США, що еквівалентно 120 044 грн 51 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2011 року в частині зустрічних позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 92 160,24 доларів США, що еквівалентно 732 802 грн 94 коп. та складається із: заборгованості за кредитом - 65 930,31 доларів США, що еквівалентно 524 238 грн 27 коп.; заборгованості за відсотками - 8 720,22 доларів США, що еквівалентно 69 337 грн 96 коп., пені за прострочення сплати кредиту - 2 412,43 доларів США, що еквівалентно 19 182 грн 20 коп.; пені за прострочення сплати відсотків - 15 097,28 доларів США, що еквівалентно 120 044 грн 51 коп. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_8 відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзіПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позичальником порушені умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з поручителем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд керувався тим, що порука ОСОБА_8 припинена, а тому заборгованість підлягає стягненню лише з боржника.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Судами встановлено, що 20 березня 2006 року між позивачем та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 014/0075/74/48007, відповідно до якого останньому наданий кредит у розмірі 70 000 доларів США зі сплатою 11,5 % річних строком до 20 березня 2026 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між позивачем та ОСОБА_8 укладений договір поруки, відповідно до якого остання поручилася за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_6 умов виконання кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 92 160,24 доларів США, що еквівалентно 732 802 грн 94 коп.

17 листопада 2009 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вручено особисто ОСОБА_6 вимогу про дострокове, протягом 30 календарних днів з цієї дати, відповідно до п. 5.5 кредитного договору повернення кредиту у повному обсязі (а.с. 197).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений, а саме: строк повного погашення кредиту - 20 березня 2026 року.

За таких обставин у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 20 березня 2006 року і протягом наступних шести місяців.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16.

Апеляційний суд зазначив, що банк 17 листопада 2009 року направив вимогу про дострокове погашення заборгованості, чим змінив строк виконання основного зобов'язання до 17 грудня 2009 року, а з позовом до суду звернувся 10 лютого 2011 року, тобто поза межами шестимісячного строку.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що порука ОСОБА_8 припинена.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Стягуючи з позичальника пеню в іноземній валюті та визначаючи еквівалент у національній, апеляційний суд не врахував наступне.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, висловленим у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 01 квітня 2015 року у справі № 3-29гс15, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до застосування.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи на вказане уваги не звернув та не перевірив розрахунку по пені, тому рішення апеляційного суду в частині стягнення пені не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 343−345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2016 року у частині позовних вимог про стягнення пені скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2016 року в іншій частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
А.О. Леванчук
О.М. Ситнік
О.В. Ступак