АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №215/859/15-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/383/К/16 ОСОБА_1
Категорія № 5 (І) Доповідач Барильська А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: ОСОБА_2, ОСОБА_3

секретар: Маслова К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначила, що відповідно до договору дарування від 13.01.2015 року, їй належить квартира АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_6 є її батьком, який рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 24.10.2012р. позбавлений батьківських прав щодо неї, відповідач не є членом сім`ї, проживає у квартирі без згоди позивача, договору найму з позивачем не укладав. Відповідач виселятися із спірної квартири не бажає, чим створює позивачу перешкоди в користуванні даною квартирою.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року, позов задоволено частково, вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_2, зобовязано ОСОБА_6 не чинити перешкоди в користуванні квартирою, та передати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 243,60 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про виселення відповідача зі спірної квартири.

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції, не взято до уваги вимоги ст. 391 Ц України ч.3 ст. 98 ЖК України, а також те, що проживаючи незаконно навіть без реєстрації в квартирі, яка є власністю позивача, відповідач позбавляє її можливості розпоряджатися своїм майном, а саме продати належне їй на праві власності житло.

На думку апелянта, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, шо відповідач проживає в квартирі без реєстрації, та помилково дійшов висновку, шо відповідач є членом сім`ї позивача, оскільки особа, яка позбавлена батьківських прав втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги, шо у відповідача є інше житло, яке знаходиться у м. Жовті Води, в якому він зареєстрований, в спірну квартиру позивач, як члена сімї, відповідача не вселяла, своєї згоди як власник квартири на його проживання не давала, договору найму житлового приміщення з відповідачем не укладала.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 13.01.2015р.,(а.с.13), позивачу ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_4, відповідач ОСОБА_6, який є батьком позивача мешкає у спірній квартирі.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 24.10.2012р., ОСОБА_6 позбавлено батьківських прав по відношенню до його дитини позивача ОСОБА_4 (а.с. 8).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_5, в якій проживає її батько, який створює перешкоди в користування даною квартирою, яку вона має намір продати.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст.319,321,391 ЦК України, та виходив з того, що оскільки позивач є власником спірної квартири, то право позивача підлягає захисту шляхом вселення її в спірну квартиру. Відмовляючи позивачу в позові про виселення відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення відповідача батьківських прав не має наслідком виселення його із спірної квартири АДРЕСА_5.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14, яка в силу вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 13.01.2015р., позивачу ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_4.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та вселення позивача ОСОБА_4 до спірної квартири, оскільки право позивача, як власника квартири, підлягає захисту шляхом вселення її в спірну квартиру, зобовязавши відповідача передати ключі від вхідних дверей квартири.

Згідно ст.ст. 157, 116 ч.1 ЖК України - член сімї власника житлового будинку /квартири/ може бути виселений без надання іншого житлового приміщення, якщо він систематично порушує правила проживання, робить неможливим для інших членів сімї спільне з ним проживання в одному будинку, а заходи попередження та впливу виявилися безрезультатними.

Згідно ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ст.10 ч.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_6 є батьком позивача ОСОБА_4, який за рішенням суду позбавлений батьківських прав, відносно неї.

Згідно ч.1 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_6 являється членом сімї власника квартири, тобто мешкає в квартирі на відповідній правовій підставі, позбавлення відповідача батьківських прав щодо його доньки ОСОБА_4 не має правового значення для вирішення питання про виселення його зі спірної квартири.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову щодо виселення відповідача зі спірної квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на те, щовідповідач позбавляє її можливості розпоряджатися своїм майном, а саме продати належне їй на праві власності житло, колегією суддів до уваги не береться, оскільки зазначені обставини не є підставою для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги, про те що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, шо відповідач є членом сім`ї позивача, оскільки особа, яка позбавлена батьківських прав втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною, колегія до уваги не бере, оскільки особа, яка позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач, як члена сімї, відповідача не вселяла, своєї згоди, як власник квартири, на його проживання не давала, договору найму житлового приміщення з відповідачем не укладала. колегією суддів до уваги не беруться, оскільки не є підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду.

Відповідно до копії актового запису наданої Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідач ОСОБА_6 помер 27.12.2015 року.

Згідно ч.2 ст. 310 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Вирішуючи спір,суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, про часткове задоволення позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду повинно бути залишено без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 відхилити

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є. Ляховська

ОСОБА_3