У Х В А Л А

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Сімоненко В.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання незаконними розпоряджень та наказів, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року залишено без змін.

16 березня 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 41, 1471 , 149 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, додав ухвалу Верховного Суду України від 15 жовтня 2008 року, постановлену ним як судом касаційної інстанції, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня, 22 лютого, 8 серпня, 14 листопада 2012 року, 13 лютого, 10 і 24 квітня 2013 року, 3 грудня 2014 року, 4 лютого, 11 березня, 9 квітня, 21 жовтня, 23 грудня 2015 року та постанову Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно із пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відхиляючи касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, суд касаційної інстанції зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням порядку застосування дисциплінарного стягнення, передбаченого статтями 148, 149 КЗпП України. При цьому суди встановили, що позивач допустив одноразове грубе порушення трудових обов'язків, за яке може застосовуватись крайній захід дисциплінарного стягнення - звільнення.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня, 22 лютого 2012 року, 24 квітня 2013 року, 11 березня і 9 квітня 2015 року суд касаційної інстанції погодився із висновками судів попередніх інстанцій, які встановивши, що в діях працівників відсутнє одноразове грубе порушення трудових обов'язків, за яке їх звільнено з роботи, дійшли обґрунтованого висновку про незаконність таких звільнень та поновлення позивачів на роботі.

У судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 8 серпня, 14 листопада 2012 року, 13 лютого, 10 квітня 2013 року, 3 грудня 2014 року, 4 лютого, 21 жовтня і 23 грудня 2015 року, а також Верховний Суд України в ухвалі від 15 жовтня 2008 року, постановленій ним як судом касаційної інстанції, скасували рішення судів попередніх інстанцій і направили справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, зокрема чи дають вчинені позивачами дії підстави для їх звільнення у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків, чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 1471 , 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень, чи не закінчився встановлений трудовим законодавством строк для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» не є постановою Верховного Суду України, прийнятою за результатами розгляду заяви про перегляд Верховним Судом України судового рішення суду касаційної інстанції з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, у порядку, визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, тому не може бути прикладом для перегляду судового рішення суду касаційної інстанції з підстав, визначених пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання незаконними розпоряджень та наказів, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема