Справа № 653/1592/16-ц
Провадження № 2-о/653/148/16
РІШЕННЯ

іменем України

26.05.2016 року Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого - судді Венглєвської Н.Б.,

секретаря Мустафаєва Ф.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ справу за заявою ОСОБА_1, зацікавлена особа: Генічеський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області про встановлення факту смерті особи,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті особи ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, який помер 09 листопада 2015 року в м. Луганськ, від закритої травми голови та грудної клітини з переломом кісток черепа та пошкодженням головного мозку.

Свої вимоги заявник мотивує тим, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2. 07 вересня 2012 року у них народилася дочка ОСОБА_3, батьком якою було записано ОСОБА_2

09 листопада 2015 року перебуваючи в м. Луганськ, ОСОБА_2 помер. На підставі лікарського свідоцтва про смерть №1518, довідки про причину смерті №1518, довідки №17124, виданих нелегітимними органами влади м. Луганськ, 13 листопада 2015 року було складено відповідний актовий запис про смерть та видано свідоцтво про смерть, зразка встановленого законодавством України, серії І-ЕД №437900.

Заявник, з метою дотримання прав неповнолітньої дочки, звернулася до УПФУ в Генічеському районі, за місцем свого проживання, для призначення доньці пенсії у звязку з втратою годувальника та надала відповідні документи, в тому числі й свідоцтво про смерть, видане відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ровенського міського управління юстиції у Луганській області. Однак при перевірці поданих документів, було виявлено відсутність у реєстрі запису про смерть від 13.11.2015 року за №565, оскільки він вчинений від імені органу державної влади який знаходиться на території проведення антитерористичної операції.

При зверненні ОСОБА_1 до відділу РАЦС Генічеського РУЮ у Херсонській області з метою отримання свідоцтва про смерть встановленого зразку, їй було відмовлено, оскільки довідка, що підтверджує факт смерті особи, та відповідне свідоцтво про смерть було видано органом самопроголошеної республіки та вважається недійсними.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги неможливість реєстрації смерті особи органами державної реєстрації актів цивільного стану, заявник була вимушена звернутись до суду для встановлення факту смерті особи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої вимоги викладені у заяві підтримала повністю, на їх задоволенні наполягає.

Представник зацікавленої особи Відділу РАЦСу Генічеського РУЮ в судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи без їх участі. Заперечень щодо вимог заявника не мають.

Представник зацікавленої особи УПФУ в Генічеському районі за довіреністю ОСОБА_4 в судове засідання також не зявилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі. Заперечень щодо заяви не має.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявниці, представника зацікавленої особи та оцінивши докази в їх сукупності, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Зі змісту заяви, свідоцтва про смерть, серії І-ЕД №437900, лікарського свідоцтва про смерть №1518, довідки про причину смерті №1518, довідки №17124, встановлено, що смерть ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мала місце 09 листопада 2015 року в м. Луганськ.

Відповідно до довідки про причину смерті № 1518, ОСОБА_2, помер від закритої травми голови та грудної клітини з переломом кісток черепа та пошкодженням головного мозку.

На даний час заявник ОСОБА_1 вирішує питання з приводу призначення доньці пенсії у звязку з втратою годувальника, однак через невідповідність документів, що підтверджують смерть особи вимогам національного законодавства, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть зразка, що відповідає вимогам України.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-У11 будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсною і не створює правових наслідків.

Таким чином судом встановлено, що довідка про смерть № 1518 від 11.11.2015 року видана органом, який створений та діє у порядку не передбаченому законом, та свідоцтво про смерть, серії І-ЕД №437900, видане відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ровенського міського управління юстиції у Луганській області є недійсними і не створюють правових наслідків відповідно до вимог національного законодавства.

Разом з тим, оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на отримання допомоги, призначення соціальних виплат, тощо.

Згідно зі ст.14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Відповідно до п.4 ст.257-1 ЦПК, Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання

Керуючись ст.3, 9, 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" від 15 квітня 2014 року, ст.ст. 7, 10, 15, 16, 60, 61, 88, 209, 256, 259 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 09 листопада 2015 року в м. Луганськ від закритої травми голови та грудної клітини з переломом кісток черепа та пошкодженням головного мозку.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя : Н.Б. Венглєвська