Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання заповіту недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом по АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її мати ОСОБА_4 у 1996 році виїхала на заробітки до Італії і з цього часу не проживає у будинку за вказаною адресою, у зв'язку з чим на підставі ст. 405 ЦК України вона втратила право користування житловим приміщенням.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_5 у період із 1992 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до дня його смерті; визнання нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнання недійсним заповіту, складеного 27 квітня 2011 року померлим спадкодавцем ОСОБА_5 від 01 серпня 2006 року у частині розпорядження Ѕ частини вказаного будинку з господарськими будівлями і спорудами; скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28 листопада 2011 року приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу Тернопільської області Джулою О.М. на ім'я ОСОБА_3, відповідно до якого остання успадкувала за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_5 спірне житлове приміщення; визнання за нею права власності на належну їй у спільному сумісному майні подружжя Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що до 1992 року вона перебувала у офіційному шлюбі зі ОСОБА_5 Після розірвання шлюбу у 1992 році вони продовжували перебувати у фактичних шлюбних стосунках до дня смерті ОСОБА_5, при цьому вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, проводили у будинку ремонті роботи. Зазначила, що вказаний житловий будинок її чоловік ОСОБА_5 набув у власність на підставі договору дарування від 17 грудня 1981 року. Проте на той час будинок був недобудованим, без світла, газу та води. Також зазначила, що протягом багатьох років вона у зв'язку з важким матеріальним становищем сім'ї із 2004 року перебувала за кордоном з метою заробітку і всі зароблені кошти вкладала з чоловіком у спірний житловий будинок. Для благоустрою свого житла та поліпшення умов проживання сім'ї подружжям за час перебування у шлюбі та після його формального припинення, проте перебування у фактичних шлюбних відносинах, за рахунок спільних трудових та грошових затрат були проведені численні роботи із ремонту будинку. Так, починаючи з 2005 року були встановлені вікна та двері, здійснені газифікація, водопостачання, проведено каналізацію і електропостачання. Крім того, переобладнано кухню в житлову кімнату та збудовано прибудову, гараж, у зв'язку з чим збільшилася загальна та житлова площі житлового будинку. Оскільки за час спільного проживання вона за власні кошти безпосередньо проводила капітальний ремонт будинку, у зв'язку з чим цінність цього будинковолодіння істотно збільшилася, тому вона на підставі ст. 70 СК Українинабула у власність Ѕ його частини як на спільне сумісне майно подружжя. Вважає, що спадкодавець ОСОБА_5 не вправі був заповідати ОСОБА_3 вказане будинковолодіння в цілому.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 28 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_5 у період із 1992 року до 24 квітня 2011 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Додатковим рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 03 вересня 2014 року стягнуто зі ОСОБА_4 на користь держави 133 грн 73 коп. судового збору.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 25 червня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсними.

Ухвалено у цій частині нове рішення, яким визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя у рівних частках.

Визнано частково недійсним заповіт від 01 серпня 2006 року, складений 27 квітня 2011 року за життя спадкодавцем ОСОБА_5, у частині розпорядження Ѕ частини вказаного будинковолодіння, та скасовано видане 28 листопада 2011 року приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу Тернопільської області на ім'я ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом у частині визнання права власності на Ѕ частини вказаного будинковолодіння.

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом, суд першої інстанції, із висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із того, що наявні у справі докази та встановлені судом обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_4 тісно підтримує стосунки з членами своєї сім'ї, за межами України перебуває тимчасово, зароблені кошти використовує для ремонту спірного житлового будинку, який є постійним місцем проживання, іншого житлового приміщення в неї немає, вона систематично повертається в це житло і має намір в ньому в подальшому постійно проживати, а тому не втратила право на житло.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 та встановлюючи факт проживання ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_5 у період із 1992 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції, із висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із того, що після розірвання у 1992 році шлюбу вони продовжували спільно проживати в спірному будинковолодінні однією сім'єю як подружжя, мали сумісний сімейний бюджет та були пов'язані спільним побутом до ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до смерті ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання заповіту недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не надано суду доказів щодо вагомості грошових та трудових затрат, які б свідчили про істотне збільшення вартості спірного будинковолодіння.

Проте у повному обсязі із вказаними висновками не погодився апеляційний суд та, ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання заповіту недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виходив із їх доведеності та обґрунтованості.

Зокрема, суд установив факт істотності збільшення у своїй вартості житлового будинку саме внаслідок проведення подружжям ОСОБА_5 переобладнання та ремонтних робіт, внесення особистих грошових затрат ОСОБА_4, а не тенденції до загального подорожчання об'єктів нерухомості, внаслідок чого збільшилася як загальна, так і житлова площі, тому дійшов висновку, що вказане нерухоме майно відповідно до вимог ст. 70 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та в результаті цього - висновку про визнання недійсним складеного ОСОБА_5 заповіту від 01 серпня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Збаразької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1144 у частині розпорядження Ѕ частини спірного житлового будинковолодіння.

За таких обставин та з підстав, передбачених ст. 1301 ЦК України, суд дійшов висновку про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 листопада 2011 року.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, тому з урахуванням положень ст. 321 ЦК України не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житлом.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, апеляційний суд виходив із того, що спірний житловий будинок містить самочинно здійснені переобладнання і добудови, у справі відсутні відомості про те, що виконані роботи з перепланування та перебудови будинку проведені відповідно до вимог чинного законодавства та що спірний жилий будинок з урахуванням проведених будівельних робіт прийнятий в експлуатацію.

Однак із вищевказаними висновками судів погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що із 21 листопада 1975 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу на підставі договору дарування від 17 грудня 1981 року ОСОБА_5 набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1, який на той час був незавершений будівництвом, був непридатним для проживання, складався із фундаменту, стін та покрівлі.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 26 серпня 1992 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на підставі чого 23 жовтня 1992 року Збаразьким районним відділом ЗАГС Тернопільської області видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

За свого життя 01 серпня 2006 року ОСОБА_5 склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті все належне йому майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, заповів ОСОБА_3

На підставі вказаного заповіту 28 листопада 2011 року приватним нотаріусом Збаразького районного нотаріального округу Тернопільської області спадкоємцю ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 72,2 кв. м, житловою площею 67,1 кв. м, вартістю 72 623 грн.

Згідно з довідкою № 2714, виданою Збаразьким міським комунальним підприємством «Збараж», станом на 01 листопада 2013 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3, яка є власником будинку, та ОСОБА_4 як член сім'ї.

Крім того, установлено, що відповідно до відміток, які містяться у закордонному паспорті ОСОБА_4, остання систематично, а саме: у 2003, 2006, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 роках, їздила за межі України в Італію.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч. 1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 57 СК України).

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Частиною 1 ст. 25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить ст. 62 СК України).

Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України у постанові від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Однак усупереч вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України суди у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не застосували до спірних правовідносин вищевказаних норм матеріального права, якими вони регулюються.

Крім того, під час розгляду справи суди допустили порушення норм процесуального права, а саме: ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України.

Так, вважаючи установленим факт істотного збільшення у своїй цінності спірного нерухомого майна за час шлюбу та фактичних шлюбних відносин за рахунок трудових та грошових затрат ОСОБА_4, суд виходив із її особистих пояснень та пояснень допитаних під час розгляду справи свідків, однак при цьому суд помилково залишив поза увагою положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, згідно з якою обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, тому вказаний факт не може підтверджуватися лише поясненнями осіб, а повинен доводитися також письмовими доказами.

Статтею 64 ЦПК України установлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Крім того, установивши обставини про перебування ОСОБА_4 на заробітках в Італії, про що в її закордонному паспорті містяться відмітки, а саме: у 2003, 2006, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 роках, суд у достатньому обсязі не з'ясував тривалості її відсутності в Україні за місцем проживання, у зв'язку із чим не дослідив питання про те, чи можуть ці обставини свідчити про фактичне перебування у шлюбних відносинах, виходячи зі змісту СК України.

Водночас слід зазначити, що питання про право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом регулюється ст. 405 ЦК України, якою встановлено, що: члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, під час нового розгляду справи, зокрема за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, суд із врахуванням змісту ст. 405 ЦК України повинен детально установити обставини справи щодо фактичної відсутності ОСОБА_4 за місцем проживання, тривалості такої відсутності та якими доказами це підтверджується.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 28 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак