АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6539/16 Справа № 183/714/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та визначення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій фактично оскаржує рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.06.2016 року в частині вселення позивача в спірну квартиру та просить ухвалити нове про відмову ОСОБА_3 в його позовних вимогах в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду, в частині задоволення позовних вимог про вселення, є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права / а. с. 81-86 /.

Зазначеним рішенням суду від 16.06.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Суд вселив ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1, а в іншій частині позовних вимог - відмовив. Також, судом вирішено питання щодо судових витрат по справі / а. с. 63-66 /.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24.03.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області між ОСОБА_3Г та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, актовий запис № 79, який було розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.12.2015 року, що набрало законної сили 14.12.2015 року / а. с. 7 /.

До укладання шлюбу, а саме 14.05.1996 року, ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу / а. с. 8 /.

Сторонами не заперечується, що у 1996 року відповідачка придбала сусідню 2-х кімнатну квартиру № 42 у цьому ж житловому будинку.

У подальшому, відповідно до рішення Виконкому Новомосковської міської ради депутатів від 27.09.2000 року, обидві квартири були обєднані в одну квартиру АДРЕСА_2.

За позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2, 02.08.2006 року, було зареєстровано право власності по ? частки за кожним на спірну квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САА №145480 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.08.2006 року, виданого КП «Новомосковське МБТІ» / а. с. 9, 10 /.

Матеріали справи містять висновок Новомосковського відділу ГУНП у Дніпропетровській області від 12.07.2016 року, складений за результатами розгляду звернення ОСОБА_3, стосовно того, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні власністю, не впускає його у спірну квартиру, а на прохання відчинити двері уваги не звертає.

У вказаному висновку, зокрема, зазначено, що ОСОБА_2 в ході зустрічі у поліцейському відділі, в порядку ст. 63 Конституції України, від написання будь-яких пояснень відмовилась, однак усно повідомила, що питання щодо розділу квартири АДРЕСА_3 буде вирішувати з ОСОБА_3 виключно в суді у цивільно-правовому порядку / а. с. 14 /.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка чинить позивачеві перешкоди у користуванні спірною квартирою, яка належною їм на праві спільної часткової власності, а тому дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про вселення його у вказану квартиру.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду (в оскаржуваній його частині) - залишити без змін, з наступних підстав.

Зазначений висновок суду першої інстанції, щодо вселення позивача в спірну квартиру, відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального та процесуального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи відповідачки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач добровільно виїхав із спірної квартири є такими, що не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду, оскільки ОСОБА_3 є співвласником вказаного нерухомого майна, а тому має право володіння, користування, зокрема, проживання у ньому.

Посилання апелянта у скарзі на те, що позивач не сплачує комунальні послуги не мають правового значення для вирішення данного спору, оскільки його предметом не є стягнення витрат за такі послуги, а в разі наявності спору, щодо сплати лише відповідачкою комунальних платежів, він може бути вирішений у встановленому законом порядку.

Доводи ОСОБА_5 стосовно того, що вона не чинить ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою, а відтак відсутній предмет спору, колегія суддів вважає недоведеними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторін.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2016 року, в оскаржуваній його частині, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: