АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7469/16 Справа № 208/2539/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Івченко Т. П. Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області, 3-іх осіб: Товариства з обмеженою відповід альністю «Толока», Органу опіки та піклування Адміністрації Заводського району м. Дніпродзержинська «про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виключення відомостей про них з особового рахунку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_5 звернулася із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області, 3-іх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Толока», Органу опіки та піклування Адміністрації Заводського району м. Дніпродзержинська «про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виключення відомостей про них з особового рахунку».

Уточнивши свої позовні вимоги в ході судового розгляду, позивачка просила: Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 що не проживає в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, скасувавши її реєстрацію за даною: адресою з виключенням відомостей про реєстрацію ОСОБА_6 з особового: рахунку НОМЕР_1; визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 - . такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, що не проживають в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, скасувати їх реєстрацію за даною адресою, з виключенням відомостей про реєстрацію ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з особового рахунку НОМЕР_1; Стягнути з відповідача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 .-. на користь позивача ОСОБА_5, 950,00 грн. витрат на правову допомогу, 121,80 грн. судового збору; Стягнути з відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача ОСОБА_5, 950,00 грн. витрат на правову допомогу, 121,80 грн. судового збору.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року - Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ГУ ДМС України в Дніпропетровської області, 3-іх осіб: ТОВ «Толока», Органу опіки та піклування Адміністрації Заводського району м. Дніпродзержинська «про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виключення відомостей про них з особового рахунку» - задоволено.

Визнано ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 що не проживає в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, скасувавши її реєстрацію за даною адресою з виключенням відомостей про реєстрацію ОСОБА_6 з особового рахунку НОМЕР_1.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 - такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 що не проживають в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, скасувавши їх реєстрацію за даною адресою, з виключенням відомостей про реєстрацію ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з особового рахунку НОМЕР_1.

Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року виправлено описку в вищевказаному рішенні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, з наступних підстав.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є рідними сестрами. ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_6. після смерті бабусі сторін у 2006 році квартиру було приватизовано на ОСОБА_5 і її сина ОСОБА_5, та на ОСОБА_6 і її доньку ОСОБА_2, в рівних частках по ? частці, що підтверджено показами сторін та свідоцтвом про право власності на нерухомість виданого Фондом комунальної власності від 05.12.2006 року (т. 1 а.с. 17), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.03.2007 року (т.1 а.с. 18.).

Згідно до договору дарування 1/2 частини квартири у праві приватної спільної часткової власності, 04.07.2012 року ОСОБА_5 набула право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що підтверджено договором (а.с. 20), за яким ОСОБА_6 та ОСОБА_2 подарували позивачці належні кожній по 1/4 частці спірної квартири, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_7, внесеним в реєстр № 2313.

Таким чином, на час звернення за даним позовом до суду, ОСОБА_5 у праві приватної часткової власності мала право на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності на нерухомість, виданого Фондом комунальної власності від 05.12.2006 року, та на 2/4 частки квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 04.07.2012 року.

Як встановлено згідно до пояснень сторін, питань щодо недійсності договору дарування відповідачами з часу укладання договору, тобто з 04.07.2012 року і по час розгляду справи, не заявлялося. Таким чином, за змістом договору дарування, ОСОБА_5 за добровільним волевиявленням дарувальників ОСОБА_6 та ОСОБА_2 прийняла у дар 2/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Також як встановлено під час судового розгляду, в спірній квартирі фактично з 2013 року не проживали відповідачі - ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджено представниками позивача, не оспорювалося відповідачем та підтверджено актами (т. 1 а.с. 24 та т. 2 а.с. 20), згідно до яких на час їх обстеження квартира була пустою.

Згідно до особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 23), відповідачі зареєстровані за вказаною адресою: ОСОБА_6 - 26.06.1975 року, ОСОБА_2.11.04.2014 року, ОСОБА_3 15.04.2014 року, ОСОБА_4 17.06.2014 року.

Як встановлено під час судового розгляду, станом на серпень 2016 року, відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 не проживають у спірній квартирі АДРЕСА_1, понад два роки, під час судового розгляду ухилялися від участі в судових засіданнях, не повідомляючи суду фактичне місце проживання, що також підтверджено представником відповідача під час судового розгляду, який не зміг повідомити фактичного місця знаходження відповідачки ОСОБА_2 та її малолітніх дітей, на вимоги суду сприяти участі відповідачів безпосередньо в судових засіданнях, зазначені особи до суду не з'явилися.

Згідно до відповідей на адвокатські запити представника позивача (т. 1 а.с. 26), надано відповідь Начальника Заводського РВ Дніпродзержинського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області від 25.03.2015 року згідно до якої зазначено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з заявами до Заводського РВ не зверталися.

Згідно до акту обстеження умов проживання від 04.11.2014 року, складеного головним спеціалістом ССД Заводського району, під час обстеження квартири АДРЕСА_1, в квартирі відсутні дитячі ліжка, меблі, речі, іграшки, шафа порожня, квартира не жила, та потребує ремонту. За даною адресою ніхто не мешкає.

Відсутність відповідачів за місцем реєстрації підтверджується показами представника позивача, актами та не заперечується саме представником відповідача. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що відповідачі більш двох років не проживають в даній квартирі. Витрати по оплаті квартирної плати та комунальних послуг відповідачі не несуть. Особистих речей, речей побуту у спірній квартирі відповідачів не мається.

Вищевказаним спростовуються також доводи апеляційної скарги, щодо відсутності доказів на підтвердження факту не проживання у спірній квартирі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, дійшов до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, вони не проживають у спірній квартирі АДРЕСА_1, понад два роки, а тому враховуючи, що з боку відповідачів доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, доказів протиправності поведінки позивача не надано, а тому відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України є правовою підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи та доводами апеляційної скарги не спростований, які також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення представником відповідача норм матеріального права, жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували докази позивача стороною відповідача не надано, та є лише переоцінкою стороною доказів, які вже були дослідженні судом.

Посилання апеляційної скарги, щодо визнання відповідачів без достатніх правових підстав втратившими право користування цією квартирою не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Квартира АДРЕСА_1, згідно свідоцтва на право власності НОМЕР_2 зареєстроване 05.12.2006 року Фондом комунальної власності Дніпродзержинської міської ради належала на праві спільної часткової власності в рівних частках: позивачу ОСОБА_5, сину позивача ОСОБА_8, відповідачу ОСОБА_9, співвідповідачу ОСОБА_10.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за власниками: ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 26.03.2007 року, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССС№178150 ОКП «Дніпродзержинського бюро технічної інвентаризації».

11 листопада 2011 року співвідповідачем по справі ОСОБА_10 було укладено шлюб з ОСОБА_11, та змінено прізвище на ОСОБА_11, про що свідчить свідоцтво про шлюб НОМЕР_3 від 11.11.2011 р. видане Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області та зроблено відповідний актовий запис №584.

04.07.2012 року було укладено договір дарування Уі частини квартири у праві приватної спільної часткової власності серія ВРТ №443020, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_7, згідно якого ОСОБА_6 та ОСОБА_2 подарували ОСОБА_5 у приватну власність ? частину квартири АДРЕСА_1.

20.07.2012 року ОСОБА_5 зареєструвала право приватної спільної часткової власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, згідно витягу про державну реєстрацію прав №34902377 від 20.07.20І2 р. серії СЕЕ № 596470 ОКП «Дніпродзержинського бюро технічної інвентаризації».

Балансоутримувачем спірної квартири є Товариство з обмеженою відповідальністю «Толока».

Відповідно до відомостей особового рахунку НОМЕР_1 наданого ТОВ «Толока» 25.03.2015 року у вказаній квартирі зареєстровані наступні особи: ОСОБА_5 -квартиронаймач; ОСОБА_8 (син), ОСОБА_6 (сестра), ОСОБА_2 (племінниця), ОСОБА_3 (дочка племінниці), ОСОБА_4 (дочка племінниці).

Посилання апеляційної скарги, щодо тих обставин, що вирішення питання про зняття особи реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства - не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки є необгрунтованими.

Згідно ч.1 ст. 379 Цивільного Кодексу України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Правовідносини між сторонами регулюються Законом України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України", зі ст. 7 якого вбачається, що питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім'ї власника квартири залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому житловому приміщенні (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється ст, 71, 72, 156 ЖК України та ст, 405 ЦК України.

Статтею 156 Житлового Кодексу України встановлено права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири).

Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного Кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно ст. 3 Сімейного Кодексу України - сім'я первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом , мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно ст. 6 ч.1 СК України - правовий статус дитини особа має до досягнення нею повноліття.

Відповідно ч.1 ст. 29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно ч,4 ст. 29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає, проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч. 3. п. 1 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5^) державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них. Дана норма вказує на обрання лише місця реєстрації дитини батьками.

Разом із тим, сама по собі реєстрація не є безумовною підставою підтвердження права на проживання у житловому приміщенні. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав на житло. Реєстрація - це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного доку мента про місце проживання або місце перебування особи (ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. N 1382-IVY

Фактично малолітні діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_4, від народження не проживають за адресою, за якою їх зареєструвала мати ОСОБА_2, яка сама не проживає у спірній квартирі, а позивач змушена нести витрати по утриманню спірної квартири, хоча постійним місцем проживання дітей з матір'ю є житлове приміщення за іншою адресою.

Судом при винесені рішення по справі були правильно застосовані норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін по справі, а саме статті 316,319,391,405 Цивільного кодексу України та відповідні норми Житлового Кодексу України.

Безпідставним є посилання апелянтів на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.02.2015 року по справі № 22-ц/774/2044/15, винесеного за результатами перегляду рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 24.06.2014 року, в обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення у цій справі, оскільки ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська 25 січня 2016 року у справі 208/2539/15-ц, яка не була оскаржена сторонами у апеляційному порядку, відмовлено у клопотанні відповідача ОСОБА_9 про закриття провадження у даній справі та досліджено судові рішення, які були прийнятті апеляційним судом Дніпропетровської області, зокрема й рішення, на яке посилається апелянт.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308,315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: