АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2453/16 Справа № 206/4345/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зайченко С. В. Доповідач - Котушенко С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Красвітної Т.П., Романюк М.М.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи: орган опіки та піклування Самарської районної у м.Дніпропетровську ради, комунальне підприємство "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради, головне управління державної міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом (а.с.95-97) до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстрації. Позивач вказувала на те, що в 2005 році вона придбала квартиру АДРЕСА_1, куди вселилася разом з сином та донькою - відповідачами по справі. З 2009 року ОСОБА_3 в її квартирі не проживає, а мешкає із своєю співмешканкою по АДРЕСА_2 У серпні 2011 року донька вийшла заміж і стала проживати у свого чоловіка по АДРЕСА_3 Від цього шлюбу у доньки народилося два сина, яких відповідач зареєструвала в її квартирі без її згоди. Діти доньки ніколи не вселялися та не мешкали у спірному житлі.

Посилаючись на те, що плата за комунальні послуги їй як власнику житла нараховується і на відповідачів, які не приймають участі у їх сплаті, матеріальної допомоги не надають, внаслідок чого у неї виникають значні борги за комунальні послуги, а також на те, що відповідачі у спірній квартирі не проживають без поважних причин понад рік але знятися з реєстрації не бажають, позивач просила визнати їх такими, що втратили право користування житлом у її квартирі; визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що не набули права користування житловим приміщенням у її квартирі; усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідачів та малолітніх синів ОСОБА_4

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення, як ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права та про ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цими приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Зі справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2005 року позивачеві належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.8,9).

З моменту придбання квартири в ній проживали в якості членів сім'ї власника її діти - відповідачі по справі. У лютому 2014 року в цій квартирі було зареєстровано ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а у вересні 2015 року - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, котрі є дітьми відповідача ОСОБА_4 (а.с.19, 63).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, суд виходив з поважності причин не проживання відповідачів у спірній квартирі внаслідок неприязних стосунків з позивачем, котра перешкоджала їм користуватися квартирою, створювала умови, які змушували їх залишити це житло.

Разом з тим, суд не прийняв до уваги пояснення відповідача ОСОБА_3 про те, що в 2014 році він за згодою позивача повернувся у спірну квартиру, де проживав декілька місяців.

Даний факт визнала позивач, пояснивши в суді апеляційної інстанції, що восени 2014 року ОСОБА_3 попросив у неї дозволу повернутися у спірну квартиру, пославшись на конфлікт з дружиною, на що вона погодилася. Приблизно два тижні вони з відповідачем проживали в її квартирі однією сім'ю, разом харчувалися, відповідач надавав їй кошти на ведення спільного господарства та на сплату вартості комунальних послуг. Пізніше відповідач помирився з дружиною і повернувся до неї.

Крім того, з пояснень позивача в суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідачі в період своєї відсутності в спірній квартирі, хоч і не регулярно, але надавали кошти для сплати комунальних послуг, приймали участь в проведенні ремонту квартири.

Спочатку позивач, намагаючись ввести суд в оману, заперечувала проти доводів відповідачів з цього приводу. Але після надання суду доказів, що відповідач ОСОБА_4 перерахувала на її банківський рахунок кошти для сплати комунальних послуг, позивач визнала даний факт, а також те, що ОСОБА_3 приймав участь в ремонті квартири, замінив за власні кошти віконний блок, вартість якого склала близько 2 000 грн.

Викладені факти свідчать про те, що ОСОБА_4, тимчасово мешкаючи в квартирі свого чоловіка та його батьків, а ОСОБА_3 - в квартирі дружини, інтересу до спірного житла не втрачали.

Враховуючи викладене, а також те, що з осені 2014 року, тобто з часу коли ОСОБА_3 востаннє залишив спірну квартиру, до дати звернення у серпні 2015 року позивача до суду з даним позовом пройшло менше року, у задоволенні позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням слід відмовити саме з цих підстав. Тому оскаржене рішення щодо обґрунтування відмови у задоволенні даної частини позову, підлягає зміні.

Виходячи з того, що чинним законодавством не передбачено такої підстави для захисту прав власника як визнання осіб такими, що не набули права користування житлом, суд правильно відмовив у задоволенні позову щодо визнання малолітніх дітей ОСОБА_4 такими, що не набули права користування житловим приміщенням.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідачів та малолітніх синів ОСОБА_4 в порядку ст.391 ЦК України, позивач неправильно обрала спосіб захисту права власності, оскільки зняття осіб з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування цих осіб жилим приміщенням.

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови в задоволенні пред'явлених вимог, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні даної частини позову.

Приведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують і не дають підстав до висновку про неправильність застосування судом норм матеріального чи процесуального права. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання осіб такими, що не набули права користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку, відповідає встановленим обставинам та вимогам закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307- 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2016 року в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням змінити відповідно з даним рішенням, а в іншій частині - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Котушенко С.П.

Судді Романюк М.М.

Красвітна Т.П.