У Х В А Л А

29 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Охрімчук Л.І.,Романюка Я.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року, ухвал Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого та 17 лютого 2016 року, ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки і піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, прокуратура Солом'янського району м. Києва, Солом'янське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Генеральна прокуратура України, відділ кримінальної міліції у справах дітей Солом'янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки і піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, прокуратура Солом'янського району м. Києва, Солом'янське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Генеральна прокуратура України, відділ кримінальної міліції у справах дітей Солом'янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в указаній справі.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в указаній справі.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судових рішень порушується питання про скасування ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року, ухвал Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого та 17 лютого 2016 року, ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 19, 150-152, 164, 169 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статей 11, 12 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", статей 10, 57, 60, 212-214, 253 ЦПК України;

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, статей 19, 150-152, 164, 169 СК України, статей 11, 12 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", статей 10, 57, 60, 212-214, 253 ЦПК України. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>

У заяві ОСОБА_4 зазначає про неоднакове застосування судом касаційної інстанцій, зокрема статей 10, 57, 60, 212-214, 253 ЦПК України, вважаючи вказані правові норми нормами матеріального права. Однак статті 10, 57, 60, 212-214, 253 ЦПК України є нормами процесуального права та у разі неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права заява про перегляд судових рішень повинна подаватися з підстави, встановленої п. 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року, 6 листопада 2013 року, 4 грудня 2013 року, 9 квітня 2014 року, 16 квітня 2014 року, 24 вересня 2014 року, 29 квітня 2015 року, 11 листопада 2015 року, 16 грудня 2015 року, 11 травня 2016 року, 25 травня 2016 року, 27 квітня 2016 року, ухвали Верховного Суду України від 13 серпня 2008 року, 17 лютого 2009 року, 1 квітня 2009 року, 30 червня 2010 року, постанову Верховного Суду України від 18 червня 2014 року, постанову Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав".

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанції, виходив із того, що відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки після розірвання шлюбу із позивачем вона займається вихованням їхніх дітей, утримує їх, створила належні умови для їх життя, піклується про здоров'я дітей та їх духовний розвиток. Обставини, визначені пунктом 2 частини першої статті 164 СК України судом не встановлені, натомість позивач тривалий час не надає матеріальної допомоги на утримання дітей та має значну заборгованість зі сплати аліментів.

Ухвалами колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року, 25 травня 2016 року, що надані заявником для порівняння, залишено без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовів про позбавлення батьківських прав через те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, оскільки батько дитини проявляє інтерес до неї, бажає, щоб вона проживала з ним, створює необхідні матеріально-побутові умови за місцем її реєстрації, надає матеріальну допомогу.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року, що надана заявником для порівняння, залишено без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, оскільки позивачем не надано доказів винних дій відповідача щодо невиконання батьківських обов'язків щодо сина.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року, що надана заявником для порівняння, залишено без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову про позбавлення батьківських прав. Такого висновку суд дійшов, оскільки відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо утримання та виховання дітей, не піклується про їхнє життя, стан здоров'я співмешканця відповідачки загрожує здоров'ю дітей і їх матері.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, що надана заявником для порівняння, залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про відібрання дитини, оскільки відібрання малолітньої ОСОБА_6 у відповідачів та повернення її до місця проживання матері суперечитиме інтересам дитини.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року, що надана заявником для порівняння, залишено без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову про поновлення батьківських прав, оскільки позивачкою не доведено стійких позитивних змін у її поведінці відносно дітей та ставленні до обставин, що стали підставою для позбавлення її батьківських прав.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, що надана заявником для порівняння, залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови в задоволенні позову про визначення місця проживання дитини, оскільки позивачка не набула статусу матері відповідно до статті 169 СК України, між батьками не виникло спору про місце проживання дитини; а також - у частині задоволення позову про поновлення батьківських прав, оскільки позивач не вживає спиртні напої, до адміністративної відповідальності не притягувалася, на диспансерному обліку лікаря нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, опікується навчанням сина, спільно проводить з ним відпочинок.

Ухвалою Верховного Суду України від 17 лютого 2009 року, що надана заявником для порівняння, відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом про визнання батьківства та внесення змін в актовий запис про народження дитини. Судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в указаній справі позов задоволено.

Ухвалою Верховного Суду України від 1 квітня 2009 року, що надана заявником для порівняння, скасовано судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки позивач звернувся із позовом майже через три роки після реєстрації народження дитини. Усупереч вимогам статті 56 Кодексу про шлюб та сім'ю України протягом року після реєстрації народження дитини та внесення відповідного запису про батька дитини до актового запису про народження дитини позивач із зазначеними вимогами не звертався. Цей строк є припинувальним і продовженню не підлягає.

Ухвалами колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року, 6 листопада 2013 року, 4 грудня 2013 року, 9 квітня 2014 року, 16 квітня 2014 року, 16 грудня 2015 року, 24 вересня 2014 року у справі № 6-27523св14, ухвалами Верховного Суду України від 30 червня 2010 року, 13 серпня 2008 року, що надані заявником для порівняння, скасовані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справах за позовами про відібрання дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення батьківських прав, а справи передано на новий розгляд до судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зазначені ухвали суду касаційної інстанції не містять правових позицій щодо спірних правовідносин, а вказують на допущені судами порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки і піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, прокуратура Солом'янського району м. Києва, Солом'янське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Генеральна прокуратура України, відділ кримінальної міліції у справах дітей Солом'янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції постановлено із додержанням норм процесуального права. Відмовляючи у відкритті провадження, суд апеляційної інстанції на підставі статей 294, 297 ЦПК України виходив із того, що апелянт подав апеляційну скаргу з пропуском строку та у визначений судом строк не зазначив підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції.

Оскільки в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року йдеться про застосування статей 294, 297 ЦПК України, вказана ухвала суду касаційної інстанції не є предметом перегляду судових рішень у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

Порівняння змісту наданих для прикладу судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судових рішень у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року, що надана заявником для порівняння, якою скасовано ухвалу суду касаційної інстанції, справу за позовом про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до США направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції, суд дійшов висновку, що вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" не може бути взята до уваги як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, оскільки не є судовим рішенням суду касаційної інстанції у конкретній справі.

Таким чином, порівняння змісту постанови Верховного Суду України від 18 червня 2014 року зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки і піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, прокуратура Солом'янського району м. Києва, Солом'янське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Генеральна прокуратура України, відділ кримінальної міліції у справах дітей Солом'янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві про позбавлення батьківських прав за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року, ухвал Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого та 17 лютого 2016 року, ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
Л.І. Охрімчук Я.М. Романюк