Справа №580/2092/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/814/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

22 червня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Криворотенка В. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»

на заочне рішення Лебединського районного суду Сумської області від 25 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 25 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" про визнання правочину недійсним, задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00064 від 12 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ "Лізингова компанія "ВАН АВТО".

Стягнуто із ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" на користь ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, що проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 Сумської областіЮ 50000 гривень, сплачених як адміністративний платіж по договору фінансового лізингу № 00064 від 12 серпня 2015 року.

Стягнуто із ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО", ідентифікаційний код юридичної особи 39733392, місцезнаходження м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі - судовий збір у розмірі 487 грн. 20 грн.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 11 березня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про перегляд заочного рішення Лебединського районного суду від 25 грудня 2015 року (а.с.129).

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Вказує, зокрема, на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що правовідносини, що виникли при укладенні договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», та погоджена сторонами умова, яка передбачає та регулює сплату адміністративного платежу, а також порядок розірвання лізингоодержувачем спірного правочину, є несправедливою та вкрай не вигідною для позивача та не відповідає принципам добросовісності, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами правочину, мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг, а умови Закону України «Про захист прав споживачів» можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли, лише з урахуванням та у сукупності з нормами спеціального законодавства.

Відповідач посилається на те, що чинним законодавством України передбачено захист не тільки споживачів послуг, а і прав та обовязків субєктів господарювання, що здійснюють певний вид економічної діяльності відповідно до норм чинного законодавства України, які несуть певні ризики та мають на меті отримати прибуток з подальшою сплатою відповідних податків та зборів. Судом першої інстанції було застосовано лише норми Закону України «Про захист прав споживачів», і не враховані норми спеціального законодавства та їх перевага над іншими нормами.

Зазначає, що з аналізу умов договору фінансового лізингу вбачається, що між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які передбачені законодавством України для чинності даних видів правочинів. Інші умови договору, які по законодавству не є істотними, сторони мають право вільно погоджуватись. Правочин не може бути визнаний недійсним лише з підстав заперечення його дійсності позивачем.

Суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку, що умова правочину про неповернення адміністративного платежу не відповідає принципам добросовісності та значно обмежує права позивача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» і є невигідною для позивача, оскільки такий висновок суперечить нормам чинного законодавства України і умовам правочину.

Посилаючись на ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно якої сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу, зазначає, що таким чином цей Закон передбачає, що лізингові платежі повинні бути погоджені насамперед сторонами у договорі, і передбачений перелік не є вичерпним, а є рекомендованим, оскільки саме сторони погоджують між собою розмір, порядок та назву лізингових платежів, які їм необхідні для належного виконання своїх договірних зобовязань. Даний лізинговий платіж не суперечить нормам спеціального законодавства, умовам правочину, був попередньо погоджений сторонами.

Стягнення штрафу та не повернення сплаченого адміністративного платежу не суперечить нормам чинного законодавства України, а лише передбачає відповідальність лізингоодержувача при достроковому розірванні договору та лише з його ініціативи, тобто є забезпеченням виконання ним своїх обовязків, які він взяв на себе при укладенні правочину (сторони мають розраховувати на реальнее настання правових наслідків, передбачених правочином), а тому вважає, що висновок суду про несправедливість вищезазначеної умови договору є безпідставним та необгрунтованим.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

29 жовтня 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що у серпні 2015 року він вирішив придбати у власність трактор МТЗ Беларус 892, став шукати в мережі Інтернет найбільш вигідні пропозиції. На сайті виявив вигідну для себе пропозицію продажу трактора, який є не розмитненим, через ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» з регіональним представництвом у м. Суми. Для звязку з регіональним представництвом були опубліковані телефони, на один з яких він зателефонував 10 серпня 2015 року. Йому розяснили, що через їхню компанію можливо придбати потрібний йому трактор, який є не розмитненим за суму 160 000 грн., призначили зустріч на 12 серпня 2015 року у регіональному представництві у м. Суми, вул. Петропавлівська, 66. Коли він у призначений час разом з дружиною ОСОБА_4 приїхали в офіс компанії, їм розяснили, що вони можуть придбати трактор, який є не розмитненим за 160 000 грн., для цього необхідно внести передплату в сумі 50 000 грн. і отримати на складі-стоянці у м. Суми трактор, а залишок суми 110 000 грн. буде сплачуватися ним у розстрочку на протязі 5 років. Він власноручно заповнив бланк до договору № 000064 від 12 серпня 2015 року, де було зазначено марку транспортного засобу «Беларус 892», рік випуску 2014, колір синій та вартість 160000 грн. з поміткою «не розмитнений». У графі додаткове обладнання ним була поставлено «Z». Також було розяснено, що у договорі буде зазначена інша вартість трактора, але ця сума його не стосується, це необхідно лише для звітності, він буде сплачувати за трактор лише 160000 грн. за не розмитнений трактор, як зазначено у його заяві. Розмову з працівником компанії він записав на мобільний телефон. Після цього йому було надані платіжні реквізити для внесення передплати за трактор у сумі 50 000 грн., наданий пакет документів для підпису. Як пояснила представник компанії, це документи, які він повинен буде показати охоронцю, який їх пропустить на стоянку, де вони матимуть можливість оглянути та вибрати трактор, після чого вибраний ними трактор буде силами компанії доставлений за місцем проживання. Поставивши підписи у документах, надані представником компанії, він отримав пакет документів та поїхав на стоянку за адресою, вказаною представником компанії, де виявилося, що там немає ніякого складу чи стоянки. Він став телефонувати в компанію, де пояснили, що він повинен почекати, коли йому нададуть адресу іншої стоянки. Коли через тривалий час він знову зателефонував, йому пояснили, що у Києві переплутали адреси стоянок, завірили, що наступного дня компанія самостійно здійснить доставку трактора за місцем його проживання. Коли трактор не був доставлений, він зателефонував у представництво компанії у м. Суми де йому пояснили, що трактор він отримає, лише коли сплатить повну його вартість, а саме 20 425, 53 дол. США., в разі, коли він відмовиться від оплати, сплачена ним передплата не повернеться. 14 серпня 2015 року він подав заяву до компанії, в якій просив розірвати договір в односторонньому порядку по причині шахрайства та з проханням повернути сплачені кошти.

До цього часу кошти йому не повернуті і відомостей про розгляд його заяви він не має.

Ним був підписаний договір фінансового лізингу № 000064 від 12 серпня 2012 року з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» в особі представника ОСОБА_5, були надані реквізити для здійснення передплати за трактор в сумі 50 000 грн., і за наданими реквізитами він сплатив кошти.

Коли зрозумів, що його ошукали, став ретельно перечитувати умови договору та документи, що йому були надані для підпису. Виявилося, що при сплаті ним коштів, призначення платежу було вказано як адміністративний платіж, згідно договору фінансового лізингу № 000064 від 12 серпня 2015 року.

У договорі у п. 12.1 зазначено, що лізингоодержувач (тобто він), який сплатив адміністративний платіж, частково, або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі, з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізінгоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% Лізінгодавець отримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Вважає укладений договір таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує його права як споживача послуг та громадянина України, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та не відповідає його внутрішній волі на момент укладення договору та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсним.

Як на правову підставу для задоволення позову посилався на положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, згідно яких зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Крім того, посилався на ч.1 ст. 229 ЦК України, згідно якої, якщо особа, що вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, а також на ст. 230 ЦК України, яка передбачає, що якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним; сторона яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину.

Зазначав, що він як споживач послуг, мав право у відповідності зі статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», при укладенні договору на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору; інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги), яку він не отримав, і вказаний Закон передбачає, що, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору така діяльність вважається нечесною підприємницькою практикою.

Пославшись на ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», вважав, що умови оспорюваного ним договору порушують принцип рівності сторін договору, на шкоду його як споживача послуг.

Просив визнати недійсним правочин, а саме договір фінансового лізингу від 12 серпня 2015 року №0006, укладений між ним та ТОВ Лізингова компанія «ВАШ АВТО», як правочин, вчинений під впливом обману; зобовязати відповідача відшкодувати йому збитки в сумі 50 000 грн. у подвійному розмірі, а саме в сумі 100 000 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в договорі фінансового лізингу, укладеному між сторонами 12 серпня 2015 року, обмежені права позивача як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживача», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства.

Крім того, суд зазначив, що додатки № № 1, 2, 3 до договору, які є невідємною частиною договору фінансового лізингу та містять істотні умови договору, які підлягають обовязковому погодженню сторонами, сторонами не були підписані.

Цей висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» був укладений договір фінансового лізингу, згідно умов якого відповідач зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача трактор МТЗ Беларус 892, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Згідно умов договору:

1.1. Предметом вказаного договору є транспортний засіб зазначений, у даній статті та у специфікації (додаток №2).

1.2. Вартість предмета лізингу на момент укладення договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та Додатку№1 до даного договору, який є невідємною частиною.

1.7. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу...

8.5. Всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 та додатку № 3 до даного договору, сплачуються лізингоодержувачем згідно вказаних додатків на підставі рахунків, виставлених лізингодавцем…

(Відповідно до п. 8.5 договору, складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 3 до цього договору, які є його невід'ємною частиною).

9.1. Авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 % від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у специфікації.

У п. п. 3.3.1, 8.1, 8.4 договору сторони погодили, що позивач до отримання предмету лізингу повинен сплачувати передбачені договором платежі. Лізингові платежі розраховуються у доларах та підлягають сплаті у гривні за обмінним курсом долара до української гривні на день сплати платежу. Лізингоодержувач прийняв на себе валютні ризики згідно з цим договором.

Статтею 10 договору визначено, що лізинговий платіж сплачується лізингоодержувачем щомісячно відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3 до договору). Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 відсоток річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження договору в розмірі 7 відсотків.

Також у статті 10 наведена формула, за якою розраховується розмір щомісячного лізингового платежу, та встановлено його попередній розмір в сумі 317,98 дол. США, що становить 7472,53грн. на дату укладання договору, та зазначено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання, до купівлі транспортного засобу, підписати Додаток №3 до даного договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу.

Статтею 11 договору передбачено право лізингоодержувача (при обов'язковій умові сплатити в повному обсязі заборгованість за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків) придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним договором купівлі-продажу.

У п. 12.1 договору зазначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі, з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізінгоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% Лізінгодавець отримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає (а. с. 11 16).

Згідно копії квитанції від 12 серпня 2015 року, ОСОБА_3 сплатив відповідачеві адміністративний платіж в сумі 50 000 грн. (а.с.17).

14 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив розірвати договір №000064 від 12 серпня 2015 року в односторонньому порядку з причини шахрайства та повернути грошові кошти, сплачені в рахунок проплати трактора (а.с.19).

Згідно відповіді відповідача №154 від 03 вересня 2015 року, товариство повідомило, що на підставі заяви ОСОБА_3 договір лізингу № 000064 від 12 серпня 2015 року вважається розірваним з 14 серпня 2015 року (а.с.20).

Суд прийшов до вірного висновку про те, що відносини, що виникли між сторонами у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законами України "Про фінансовий лізинг" та «Про захист прав споживачів».

За приписами частини 1 ст. 203, частин першої, другої статті 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частина 2 статті 806 ЦК України передбачає, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачені підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною, визначене поняття "несправедливі умови договору" (ч. 2), згідно якого умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведені норми матеріального права, суд прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Рішення суду узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України у аналогічних справах, в тому числі і в постанові від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, згідно якої, за змістом положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 цього Закону є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 12 серпня 2015 року, укладеного між сторонами, дає підстави для висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (стаття 12 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець, який не зазначений в договорі, не є стороною цього договору.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позивачем на підставі ст. ст. 10, 60 ЦПК України своїх вимог щодо недійсності договору, укладеного між сторонами, відповідно до положень Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та відповідних положень ЦК України, визнавши умови договору фінансового лізингу несправедливими, а договір недійсним та стягнувши з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену суму адміністративного платежу.

Таким чином, підстави для задоволення скарги та зміни чи скасування оскаржуваного рішення, яке є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відсутні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» відхилити.

Заочне рішення Лебединського районного суду Сумської області від 25 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -