Справа № 625/356/15-ц
Провадження № 2/625/3/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2016 року с.Різуненкове

Коломацький районний суд Харківської області у складі: головуючого судді - Яковенко А.О., за участю секретаря судового засідання - Рахімова О.Б.,

представника позивача не прибув,

відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за цивільним позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Коломацького районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 3132.66 грн., з яких: тіло кредиту: 3132.66 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем в позові зазначено наступне. 19.12.2009 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 001-20512-191209, відповідно до умов якого позивач (Банк) зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на відкритий банківський картковий рахунок № 6506 з кредитною лінією у розмірі 30000 грн.; на день укладення договору встановлено ліміт кредитної лінії у розмірі 7132.66 грн. які позичальник отримував на споживчі цілі. Умовою надання такого кредиту була вимога про його погашення Позичальником у строк, визначений умовами вищевказаної угоди; у разі непогашення у вказаний строк майнова відповідальність, визначена Договором. Відповідач у строк, вказаний у даній угоді, умови Договору № 001-20512-191209 від 19.12.2009 року у повному обсязі не виконав, станом на 17.07.2015 року наявна заборгованість в сумі 3132.66 грн. Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності, у свою чергу, до суду надав відповідні пояснення, у яких посилався на Постанову ВСУ від 06.11.2013 року за № 6-116цс13, як на підставу для задоволення позовних вимог (а.с. 65).

Позивач в судове засідання, призначене на 12.01.2016 року свого представника не направив, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи, до суду надав заяву, у якій просив слухати справу без участі його представника та проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 67).

В судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечував з підстав пропуску строку позивачем строку на звернення до суду з даним позовом та заявив клопотання про застосування давності до позовних вимог. Вказане клопотання містило посилання на Постанови ВСУ від 06.11.2013 року за № 6-116цс13 та від 19.03.2014 року за № 6-14цс14, які є обовязковими для виконання усіма субєктами, які застосовують вказану норму до спірних правовідносин (а.с. 22-24).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, потреба заслухати представника позивача відсутня, перешкод для розгляду справи у судовому засіданні немає, а тому суд вважає, що справу слід розглянути за наявними в ній матеріалами.

Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» є юридичною особою, яка відповідно до Статуту є правонаступником ТОВ «Комерційний банк «Дельта» та здійснює діяльність у сфері надання фінансових послуг фізичним та юридичним особам (а.с. 7).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи судом встановлено, що 19.12.2009 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 001-20512-191209, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на відкритий банківський рахунок, а позичальник зобов'язується погасити кредит в порядку та у строки, визначені умовами укладеного Договору (а.с. 3).

На виконання умов п.п. 1.2. Кредитного договору № 001-20512-191209 від 19.12.2009 року, позивачем на імя ОСОБА_1 був відкритий картковий рахунок № 6506 з кредитною лінією у розмірі 30000 грн. та на день укладення договору встановлено ліміт кредитної лінії у розмірі 7132.66 грн.

Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до п.п. 3.4. Рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За таких умов, суд приходить до висновку, що кредитний договір № 001-20512-191209 від 19.12.2009 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1І, є договором про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 527 України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає iз суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до cт. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З Кредитного договору № 001-20512-191209 від 19.12.2009 року судом встановлено, що його погашення Позичальником, мало відбуватись у встановлений сторонами угоди строк (п.п. 3.6. Договору), з обовязковим мінімальним платежем відповідно до Тарифів (а.с. 4).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Між тим відповідач, в порушення умов договору, зобовязання за кредитним договором за поточними платежами не виконав, в звязку з чим, станом на станом на 17.07.2015 року наявна заборгованість в сумі 3132.66 грн., що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 6).

Згідно з практикою Суду концепція «майна» не обмежувалась існуючим майном, але також могла охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність (див. рішення у справі «ОСОБА_2 Ганс-Адам II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява № 42527/98, п. 83, ЕСПЛ 2001-VIII).

Суд, враховуючи, що позивач та відповідач перебували у договірних відносинах, а відповідач, в порушення вимог кредитного договору, взятих на себе зобовязань за Кредитним договором № 013-20512-211209 від 21.12.2009 року належним чином не виконав, тобто порушив права позивача на ефективне володіння правом на власність, цивільний позов про стягнення з відповідача суми заборгованості за вищевказаним договором, мав підлягати задоволенню у повному обсязі, за умови звернення до суду у встановлений законом строк.

При цьому суд, досліджуючи заяву відповідача про застосування давності до позовних вимог з посиланням на Постанови ВСУ від 06.11.2013 року за № 6-116цс13 та від 19.03.2014 року за № 6-14цс14, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Постановою ВСУ від 06.11.2013 року за № 6-116цс13 встановлено, що «відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами(ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання у встановлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Перевіряючи доводи заявника в частині застосування судами норм закону щодо позовної давності, Судові палати ВСУ виходять із такого.

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 25 липня 2015 року.

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року».

Окрім цього, Постановою ВСУ від 19.03.2014 року за № 6-14цс14 встановлено, що «судами залишено поза увагою те, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH) та що останній платіж здійснено в липні 2009 року, а дія картки закінчилась 30 жовтня 2009 року.

Питання застосування строку позовної давності відповідно до статті 256 ЦК України, частин першої та пятої статті 261 ЦК України, частини четвертої статті 267 ЦК України, з урахуванням цих обставин та факту предявлення позову тільки 25 січня 2013 року, не вирішено. Висновок суду першої інстанції, з яким погодились апеляційний і касаційний суди, про те, що позовна давність не сплинула, оскільки строк договору не закінчився, а строк дії картки відповідає строку дії договору, не ґрунтується на умовах договору та обставинах справи».

Згідно підпункту 3.1.1. пункту 3 розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця.

Підпунктом 3.1.3. передбачено, що по закінченню строку дії відповідна Карта продовжується Банком на новий строк (шляхом надання клієнту Карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява Держателя про закриття картрахунку, а також при умові наявності грошових коштів на Картрахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картрахунку (в останній день місяця закінчення строку дії і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором).

Відповідно до підпункту 5.4. пункту 5 розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по кредитних картках без встановленого мінімального обов'язкового платежу, здійснюється в наступному порядку: строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на кредитній картці (в полі MONTH).

Згідно з п.п. 5.5. банк нараховує проценти в розмірі, встановленому тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів у рік.

Відповідно до п.п. 9.12. розділу І Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

У свою чергу, доказів надання відповідачу картки з новим строком дії позивачем суду не надано.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Представник позивача правом участі у судовому засіданні не скористався, тобто використав свої процесуальні права як особи, яка бере участь у справі, на власний розсуд, що не суперечить вимогам ч. 2 ст. 11 ЦПК України та не порушує нічиїх прав, свобод та інтересів.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом 18.08.2015 року, а останнім платежем за картою є платіж ОСОБА_1 за період з 01.02.2011 по 28.02.2011 року (а.с. 6), тобто з пропуском строку позовної давності, що є безумовною підставою для відмови з цих підстав у задоволенні позову. За таких умов, суд не знаходить підстав для неврахування висновків Верховного суду України в порядку ст. 360-7 ЦПК України, викладених у Постановах від 06.11.2013 року за № 6-116цс13 та від 19.03.2014 року за № 6-14цс14 та використовує їх як обов'язкову норму права. Крім того, позивачем не надано жодних доказів того, що особою вчинені дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, у звязку з чим можливо вважати, що перебіг позовної давності було перервано. У звязку з цим заява відповідача про застосування давності до позовних вимог і як наслідок відмова у їх задоволенні, є обґрунтованою.

Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 254, 256, 257, 261, 267, 509, 510, 522-527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року № 14, ст.ст. 10, 11, 77, 88, 209, 212, 214-215, 294, 360-7 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні цивільного позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити в повному обсязі.

2. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Коломацький районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

ССуддя: ОСОБА_3