Провадження № 22-ц/780/1987/16 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 54 24.03.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

при секретарі: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк», третя особа: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «УПБ» Пантіна Любов Олександрівна, про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з відповідача ПАТ «УПБ» на її користь невиплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу в розмірі 20 489,83 грн., заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 26 989,20 грн. та моральну шкоду в сумі 20 000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі трудового договору між нею та відповідачем і відповідно до наказу №202-К від 13.09.2005 року її було прийнято на роботу на посаду начальника Білоцерківського відділення ПАТ «Український Професійний Банк».

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28.08.2015 року №562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.08.2015 року №158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та про делегування повноважень ліквідатора банку відділу впровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Пантіній Л.О.

У зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, позивача було звільнено з посади на підставі Наказу № 71-к/Л від 30.10.2015 року, згідно п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

Разом з тим, на день звільнення з роботи, в порушення вимог ст.47 КЗпП, належна ОСОБА_2 заробітна плата виплачена не була і розрахунок з нею не проводився.

Вважаючи такі дії відповідача незаконними, позивач просила на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП стягнути з нього невиплачену їй заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу на суму 20 489,83 грн., а також заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 26 989,20 грн.

Крім того, позивач посилалась на те, що неправомірними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв»язків та додаткових зусиллях позивача для організації життя. Розмір завданої їй моральної шкоди позивач оцінила у 20 000 грн., які просила стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Український Професійний Банк» на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу в розмірі 20 489 грн. 83. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі трудового договору, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Український Професійний Банк», і відповідно до наказу №202-К від 13.09.2005 року позивача було прийнято на роботу на посаду начальника Білоцерківського відділення ПАТ «Український Професійний Банк».

Відповідно до постанови Правління Національного Банку України від 28 серпня 2015 року №562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Український Професійний Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 серпня 2015 року №158 Про початок процедури ліквідації ПАТ «Український Професійний Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку. Згідно з даним рішенням з 31 серпня 2015 розпочато процедуру ліквідації «Український Професійний Банк» та делеговані всі повноваження ліквідатора ПАТ «УПБ», визначені статтями 37 і 38, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ведучому професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу впровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Пантіній Л.О. строком на 1 рік з 31.08.2015 до 30.08.2016 року.

У зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, позивача ОСОБА_2 було звільнено з посади на підставі Наказу № 71-к/Л від 30.10.2015 року, згідно п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

Також встановлено, що позивачу при звільненні з роботи належала до виплати заробітна плата за липень 2015 року у розмірі 4 121,05 грн., за серпень 2015 року - 6 539,81 грн., а також заборгованість по розрахунку при звільненні (компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога у зв'язку зі скороченням штату), яка станом на 02.02.2016 року становить 9 828,97 грн. Таким чином, всього ОСОБА_2 не отримала належних їй при звільненні сум в розмірі 20 489 грн. 83 коп. Розмір належних позивачу сум та факт їхньої невиплати підтверджується наявними в справі письмовими доказами та не заперечувався відповідачем.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 20 489 грн. 83 коп., суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості цих вимог позивача, і рішення суду в цій частині відповідає обставинам справи та відповідачем не оскаржене, в зв»язку з чим не перевіряється колегією суддів.

Разом з тим, помилковим є висновок суду про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного.

Згідно п.1 ст.40, ст.47 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України від 14.05.1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, яка діяла на час існування спірних правовідносин, передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов»язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов»язку сплатити зазначені кошти (аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року по справі №6-76цс14).

Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено факт невиплати відповідачем належних позивачу сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, законною та обґрунтованою є вимога позивача ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обраховано позивачем на підставі виданої їй довідки про доходи та у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100, і доказів на спростування цього розміру відповідачем суду надано не було.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині відмови у стягненні з Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню на підставі п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням в цій частині рішення про задоволення цієї вимоги та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у визначеному позивачем розмірі - 26 989 грн. 20 коп.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене на підставі повного та всебічного встановлення обставин справи, підтверджених доказами, перевіреними судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2016 року скасувати в частині відмови у стягненні з Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити рішення про задоволення цієї вимоги.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 26 989 грн. 20 коп.

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2016 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :