Єдиний унікальний номер 256/6415/13-ц Номер провадження 22-ц/775/1325/2016
Головуючий у 1 інстанції Гладка І.А.
Доповідач Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Канурної О.Д., Постолової В.Г.

за участю секретаря Кіпрік Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виконання обовязку в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 24 жовтня 2013 року,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року відновлено повністю втрачене судове провадження по цивільній справі №256/6415/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виконання обовязку в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.

Як вбачається з тексту рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 24 жовтня 2013 року у серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про примусове виконання обовязку в натурі, посилаючись на те, що 12 лютого 2013 року між ними був укладений договір, за умовами якого ОСОБА_3 зобовязався знайти та надати інформацію про конкретний обєкт нерухомого майна відповідно до наданої ним (ОСОБА_5І.) орієнтовної характеристики і при необхідності сприяти в укладенні договору купівлі-продажу обєкта між ним та продавцем обєкта. За наслідками проведених дій, але не пізніше 12 липня 2013 року ОСОБА_3 зобовязався надати позивачу (ОСОБА_1І.) звіт з інформацією про наявність або відсутність відповідних обєктів, але не виконав зазначеного обовязку.

ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про примусове виконання обовязку в натурі, посилаючись на те,що за розділом 6 договору від 12 лютого 2013 року (з урахуванням додаткової угоди №2 від 04 липня 2013 року) інформацію про обєкт нерухомого майна він мав надати в строк до 12 липня 2013 року в письмовій формі у вигляді звіту, своє зобовязання не виконав, оскільки вважав, що ОСОБА_1 є недієздатною особою і під час підписання відповідного договору разом із додатковими угодами не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.

Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 24 жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені: зобовязано ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 звіт з інформацією про наявність або відсутність обєктів з заданими характеристиками згідно договору від 12 лютого 2013 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції; позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про примусове виконання обовязку в натурі зобовязання ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 звіт з інформацією про наявність або відсутність обєктів з заданими згідно з договором від 12.02.2013 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 залишити без розгляду. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору від 12.02.2013 року та додаткових угод до нього від 03.07.2013 та від 04.07.2013 року задовольнити: визнати недійсними договір від 12.02.2013 року та додаткові угоди до нього від 03.07.2013 року та від 04.07.2013 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача ОСОБА_4 посилається на незаконність та необгунтованість рішення і, зокрема на те, що ОСОБА_1 не памятає факту укладення будь-яких договорів з ОСОБА_3, а також не памятає факту підписання та подання позовної заяви до Калінінського районного суду м. Донецька, оскільки на момент провадження у справі 256/6415/13-ц та ухвалення рішення він був недієздатним та не міг усвідомлювати значення своїх дій, на підтвердження чого надається висновок судово-психіатричної експертизи №1036 від 17.12.2015 року, проведеної по кримінальному провадженню №0000059; крім цього ОСОБА_1 невідома особа ОСОБА_3, у тому числі за вказаним договором; висновок суду про те,що під час укладення відповідних правочинів ОСОБА_1 повністю усвідомлював значення своїх дій і бажав настання певних правових наслідків не відповідає дійсності, оскільки обставина недієздатності ОСОБА_1 на момент вчинення правочинів судом не досліджувалась як така; докази, на які послався суд як на підтвердження дієздатності ОСОБА_1 на той час (нотаріальні заяви колишньої дружини ОСОБА_6 та помічника ОСОБА_7, які не експертами) не відповідають критерію відносності та допустимості, а також не можуть підтверджувати дієздатність будь-якої особи; у даний час ОСОБА_5 предявлено позови до ОСОБА_6 та оспорюються в судовому порядку ряд правочинів; дати нібито укладених договору та додаткових угод до нього між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 співпадають з датами правочинів, що були укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які наразі оспорюються; виходячи з дат договору та додаткових угод до нього, які є предметом позову у справі №256/64155/13-ц стає очевидним те, що процес у справі був ініційований в інтересах ОСОБА_6 з метою використати рішення по даній справі у разі відновлення дієздатності ОСОБА_1 та предявлення позовів до ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсними; при цьому ОСОБА_1 не виключає можливості того, що: підписи від його імені у договорі та додаткових угодах до нього, а також в позові та інших процесуальних документах по справі №256/64155/13-ц є підробленими.

У судове засідання апеляційного суду сторони не зявились; про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином: повістками та телефонограмою. Про отримання позивачем та його представником повісток свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Повідомлення про час та місце розгляду справи розміщено на Веб-сайті апеляційного суду Донецької області.

Повістка, направлена на адресу відповідача ОСОБА_3, повернута до апеляційного суду з відміткою пошти про відсутність адреси одержувача.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 лютого 2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 укладений договір, за умовами якого позивач за первісним позовом доручив, а відповідач за первісним позовом зобовязався знайти та надати інформацію про конкретний обєкт нерухомого майна відповідно до наданої позивачем орієнтовної характеристики і при необхідності сприяти в укладенні договору купівлі-продажу обєкта між позивачем та продавцем обєкта. Орієнтовна характеристика обєкта визначена розділом 2 договору.

Згідно з пунктами 6.1-6.3 договору за наслідками здійснених дій, але не пізніше 05 липня 2013 року виконавець зобовязався надати замовнику інформацію про наявність або відсутність обєктів з заданими характеристиками. Зазначена інформація повинна була бути наданою виконавцем в письмовій формі у вигляді звіту. У звіті виконавець мав зазначити всі виявлені обєкти з заданими характеристиками, включаючи вартість кожного обєкту, запропоновану відповідним продавцем. Якщо виконавець не виявить жодного обєкту з заданими характеристиками про це також зазначається у звіті.

03 липня 2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 була укладена додаткова угода №1 до вищевказаного договору, за умовами якої орієнтовна вартість обєкта змінилась з 300000 грн. на 330000 грн.

04 липня 2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 була укладена додаткова угода №2 до договору від 12 лютого 2013 року, якою був змінений кінцевий строк надання інформації з 05 липня 2013 року на 12 липня 2013 року.

Судом також встановлено, що під час укладання відповідних правочинів (12.02.2013 року, 03.07.2013 року, 04.07,2013 року) він повністю усвідомлював значення своїх дій і бажав настання певних правових наслідків, про що і було зазначено у тексті відповідних угод (п.9.5 договору, п.5 додаткової угоди №1, п.6 додаткової угоди №2). Означені правочини були підписані ОСОБА_3 без будь-яких заперечень з цього приводу.

Зазначений факт також підтверджує дружина позивача за первісним позовом ОСОБА_6 і його помічник ОСОБА_7, які знаходилися разом з позивачем під час укладання ним вищезгаданих угод і консультували його з юридичних і комерційних питань цих правочинів, про що свідчать нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які долучені до матеріалів справи.

Крім цього, зі змісту листа №56 від 31 січня 2013 року, виданого Київським міським психоневрологічним диспансером №2, ОСОБА_1 на обліку у психоневрологічному диспансері за місцем реєстрації не перебуває.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги і дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що твердження відповідача ОСОБА_3 про нездатність ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними під час укладання відповідних правочинів (12.02.2013 року, 03.07.2013 року, 04.07.2013 року) спростовано належними та допустимими доказами по справі; з огляду на встановлені обставини позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договору та додаткових угод недійсними задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду в основному є правильними.

За загальним правилом цивільного судочинства до суду за захистом свого права чи охоронюваного законом інтересу можуть звертатися тільки особи, які наділені цивільною процесуальною дієздатністю, тобто спроможні особисто здійснювати свої процесуальні права і виконувати обовязки.

Особисте звернення до суду процесуально недієздатної особи є недійсним з юридичної точки зору і не породжує для такої особи ніяких процесуальних наслідків. Однак таке звернення стосується самого права на предявлення позову, яке зберігається за позивачем і може бути реалізоване його законним представником.

При цьому фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ч.1 ст. 40 ЦК України). Правило п.1 ст. 207 ЦПК України поширюється на осіб,обмежених в дієздатності, які мали такий статус під час порушення справи у суді.

Апелянтом не надано рішення суду про те, що на момент звернення з позовом до суду ОСОБА_1 був визнаний недієздатним, як і не надано доказів того, що він не підписував позовну заяву. Доданий до апеляційної скарги висновок судово-психіатричної експертизи №1036 від 17.12.2015 року також не підтверджує зазначених обставин і не є тим документом, на підставі якого можна було б зробити висновок про недієздатність ОСОБА_1 під час звернення до суду з позовом.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що позов ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду є безпідставними.

Є також безпідставними і доводи апелянта з посиланням на положення ст.ст. 215, 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України про те, що зустрічна позовна заява ОСОБА_3 підлягає задоволенню з огляду на те, що ОСОБА_1 на момент укладення договору з ОСОБА_3 та додаткових угод до нього дійсно не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг кернувати ними, обґрунтовуючи зазначені доводи також висновком судово-психіатричної експертизи №1036 від 17.12.2015 року, проведеної у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Отже, виходячи із встановлених обставин відсутні правові підстави для визнання недійсним договору по даній справі, оскільки з огляду на положення зазначеної норми матеріального права, з таким позовом може звернутися тільки ОСОБА_1 як дієздатна фізична особа. Проте по даній справі таких обставин не встановлено.

Крім того, як розяснено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

З рішення суду вбачається, що судово-психіатрична експертиза по справі не проводилась. Висновок про те, що під час укладення відповідних правочинів (12 лютого, 03 липня та 04 липня 2013 року) ОСОБА_1 повністю усвідомлював значення своїх дій і бажав настання певних правових наслідків, судом зроблений на підставі інших зібраних по справі доказів, в тому числі застереження про це у п. 9.5 договору, п. 5 додаткової угоди №1, п. 6 додаткової угоди №2, а також на підставі листа, виданого Київським міським психоневрологічним диспансером №2.

Виходячи із положень ч.1 ст. 225 ЦК України, розяснення зазначеного Пленуму Верховного Суду України доводи апеляційної скарги про відсутність належних та допустимих доказів для такого висновку суду є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що доказом того, що ОСОБА_1 на момент укладення договору з ОСОБА_3 та додаткових угод до нього не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними є висновок судово-психіатричної експертизи №1036 від 17.12.2015 року також є безпідставними, оскільки як вбачається з зазначеного висновку питання, які були поставлені експерту, стосувалися визначення психічного стану ОСОБА_1 на момент здійснення ним дій, повязаних з укладенням конкретних правочинів, посвідчених нотаріусом. Питання, чи страждав ОСОБА_1 психічним розладом на момент укладення договору з ОСОБА_3 та додаткових угод до нього перед експертом не ставилося і експертом не досліджувалось.

Доводи апеляційної скарги про те, що докази, на які послався суд як на підтвердження дієздатності ОСОБА_1 на той час (нотаріальні заяви колишньої дружини ОСОБА_6 та помічника ОСОБА_7, які не експертами) не відповідають критерію відносності та допустимості, а також не можуть підтверджувати дієздатність будь-якої особи не є підставою для скасування рішення з огляду на положення ч.2 ст. 308 ЦПК України, якою передбачено, що не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань та з урахуванням інших досліджених судом доказів.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки носять характер припущень.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень вимог процесуального чи матеріального законів або неправильної оцінки дослідження доказів, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303-304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 24 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: