УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора відділу прокуратури Чернігівської області, який діє в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року заступник прокурора відділу прокуратури Чернігівської області, який діє в інтересах ОСОБА_5, звернувся до суду з указаним позовом.

Зазначав, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 21червня 2011 року виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1.

Враховуючи похилий вік та стан здоров'я, відповідач запропонувала ОСОБА_5 укласти договір довічного утримання, за яким ОСОБА_4 зобов'язалася доглядати за нею, а позивач зобов'язалась передати їй у власність квартиру.

05 березня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання по догляду за ОСОБА_5 належним чином не виконувала, не забезпечувала її ліками та харчуванням, у зв'язку із чим позивач просила визнати недійсним договір дарування, оскільки при його вчиненні вона помилилась щодо правової природи договору, вважаючи, що укладає договір довічного утримання.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2015 року у позові заступника прокурора Чернігівської області, який діє в інтересах ОСОБА_5, відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 18 червня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 05 березня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватний нотаріусом Амбарновою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 377.

Вирішено питання про стягнення судових витрат. В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після укладення договору дарування від 05 березня 2013 року, ОСОБА_5 звернулась до територіального центру соціального обслуговування Деснянської районної у м. Чернігові ради із заявою про зняття її з обслуговування з 06 березня 2013 року, оскільки подальший догляд за нею здійснюватиме ОСОБА_7, яка є матір'ю ОСОБА_4

Згідно із наказом директора територіального центру соціального обслуговування Деснянської районної у м. Чернігові ради від 06 березня 2013 року № 131-СП припинено соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) ОСОБА_5 на підставі її заяви від 06 березня 2013 року.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 під час укладення договору дарування була допущена помилка щодо природи цього договору та обставин його укладення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції правомірно виходив із того, що позивач є особою пенсійного віку, яка хворіє та потребує допомоги, а відповідач запропонувала їй свою допомогу за умови переоформлення на неї належної позивачу квартири. Укладаючи спірний договір, позивач помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою, а тому з'ясувавши всі обставини, що передували укладенню спірного договору дарування, та взявши до уваги всі доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, суд дійшов правомірного висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 203, 229 ЦК України.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, рішення апеляційного суду у справі ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводами касаційної скарги не спростоване, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 333, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

І.К. Парінова