Справа № 510/1207/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.08.2016 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-при секретарі Фурсовой А.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу в попередньому судовому засіданні без її участі.

Позивач на задоволенні позову наполягав, просив розглянути справу без його участі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання.

Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: договір купівлі-продажу житлового будинку із надвірними спорудами від 23.01.2012 р.; копія заповіту від 24.03.2008 р.; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3; копія державних актів на право власності на земельні ділянки; копія технічного паспорту на житловий будинок розташований по вул. Мира, 171 в с. Плавні Ренійського району Одеської області.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачки ОСОБА_2, зазначивши, що 23.01.2012 р. між ним та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами № 171, розташованого по вул. Мира в с. Плавні Ренійського району Одеської області за 30 000 (тридцять тисяч) грн. 23.01.2012р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивач передав відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала нерухомість в натурі та ключі від будинку. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач запропонував відповідачці привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. На вказані вимоги позивача, відповідачка вказала, що наразі не може засвідчити нотаріально договір купівлі-продажу будинку від свого імені, у звязку з тим, що на час оформлення договору власницею будинку була ОСОБА_3, за погодженням із якою відповідачка отримала згоду на продаж будинку. Тобто, на час оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку, відповідачка не була власником вказаного нерухомого майна, а діяла за згодою з власником нерухомого майна, ОСОБА_3, яка доручила відповідачці від свого імені продати належний їй житловий будинок та не заперечувала проти укладання відповідного договору купівлі продажу між позивачем та відповідачкою, у звязку з чим розпочала підготовку необхідних документів. Однак 23.11.2012 р. ОСОБА_3 померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 309822. Під час життя, 24.03.2008 р. ОСОБА_3 склала заповідальне розпорядження, яким заповідала відповідачці усе майно, яке належатиме їй на день смерті. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на вищевказаний житловий будинок. Відповідачка, як спадкоємець за заповітом, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та повідомила позивача про те, що після оформлення спадщини переоформить необхідні документи для передачі йому права власності на житловий будинок, який є предметом договору купівлі-продажу укладеного 23.01.2012 р. між сторонами. Таким чином, на момент укладання вказаного договору, відповідачка ОСОБА_2 відчужила позивачеві ОСОБА_1 майно, на яке вона не мала права. Враховуючи вищенаведене, позивач, вимушений був звернутися із позовом до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі та за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами № 171, розташований по вул. Мира в с. Плавні Ренійського району Одеської області, він не знав про існування тих обставин, що відповідачка та сторона за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 не мала права на відчуження вказаної нерухомості, оскільки на той час не була власником вищевказаного житлового будинку, який є предметом укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 23.01.2012 р. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачем права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем, оскільки випадків, передбачених ст. 388 ЦК України, для витребування майна від набувача немає.

Крім того, як вже зазначалося вище, між позивачем та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості від 23.01.2012 р., згідно якої відповідачка ОСОБА_2 продала, а позивач купив житловий будинок із надвірними спорудами № 171, розташований по вул. Мира в с. Плавні Ренійського району Одеської області за 30 000 (тридцять тисяч) грн. У той же день позивач передав відповідачці обумовлену суму, отримання якої підтверджується договором купівлі-продажу, в якій зазначено, що гроші сплачені саме за купівлю нерухомості, а відповідачка, на виконання взятих на себе за договором зобовязань, передала позивачеві нерухомість в натурі, та ключі від будинку. Згодом позивач дізнався, що на час оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку, відповідачка не була власником вказаного нерухомого майна, а діяла за згодою з власником цього майна, ОСОБА_3, яка доручила відповідачці від свого імені продати належний їй житловий будинок та не заперечувала проти укладання відповідного договору купівлі продажу між позивачем та відповідачкою, у звязку з чим розпочала підготовку необхідних документів. 23.11.2012 р. ОСОБА_3 померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть останньої серії І-ЖД № 309822. Під час життя, 24.03.2008 р. ОСОБА_3 склала заповідальне розпорядження, яким заповідала позивачці усе майно, яке належатиме їй на день смерті. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на вищевказаний житловий будинок. Відповідачка, як спадкоємець за заповітом, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та повідомила позивача про те, що після оформлення спадщини переоформить необхідні документи для передачі йому права власності на житловий будинок, який є предметом договору купівлі-продажу укладеного 23.01.2012 р. між сторонами. Таким чином, на момент укладання вказаного договору, відповідачка ОСОБА_2 відчужила позивачеві ОСОБА_1 майно, на яке вона не мала права.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом із тим, між сторонами була досягнута взаємозгода за всіх істотних умов договору, покупець передав продавцю обумовлену суму, продавець передав покупцю документи, нерухомість в натурі. Позивач фактично вступив у володіння і розпорядження нерухомістю, тобто правочин між сторонами фактично відбувся. Факти укладення угоди, передачі грошей у рахунок вартості нерухомості підтверджуються договором купівлі-продажу від 23.01.2012 р., однак нотаріального посвідчення угоди про купівлю-продаж нерухомості між сторонами не відбулося з незалежних від позивача обставин.

Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обовязки відповідачки (яка на момент укладання угоди діяла за згодою власника нерухомого майна, ОСОБА_3, яка доручила відповідачці від свого імені продати належний їй житловий будинок та не заперечувала проти укладання відповідного договору купівлі продажу між позивачем та відповідачкою, 23.11.2012 р. ОСОБА_3 померла, однак під час життя, 24.03.2008 р. вона склала заповідальне розпорядження, яким заповідала відповідачці усе майно, яке належатиме їй на день смерті, після її смерті відповідачка прийняла спадщину у вигляді спірного житлового будинку, однак не встигла її оформити належним чином) щодо права власності на житловий будинок з надвірними спорудами (які виникли в даний час) та встановленні права на нерухомість у позивача як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на житловий будинок із надвірними спорудами № 171, розташований по вул. Мира в с. Плавні Ренійського району Одеської області за позивачем як добросовісним набувачем.

Також, у відповідності до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Так як позивач набув право власності на будинок, який розташований на земельній ділянці, до неї, у відповідності до ч. 1 ст. 120 ЗК України, перейшло право власності на земельні ділянки, на яких розташований цей будинок .

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 130, 174, 212, 213 ЦПК України, ст.ст. 16, 330, 388, 397, 657 ЦК України 2003р., ст. 120 ЗК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

-житловий будинок з надвірними спорудами № 171, розташованого по вул. Мира (Леніна) в с. Плавні Ренійського району Одеської області.

-земельну ділянку площею 0,2500 га., (із кадастровим номером :02:001:0064), розташовану за адресою: вул. Мира (Леніна) 171 в с. Плавні Ренійського району Одеської області, виділену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 386861 від 10.12.2009 р.

-земельну ділянку площею 0,1077 га., (із кадастровим номером :02:001:0062), розташовану за адресою: вул. Мира (Леніна) 171 в с. Плавні Ренійського району Одеської області, виділену для ведення особистого селянського господарства, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 392432 від 10.12.2009 р.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.І. Дудник