Справа № 713/2-678/2008
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Кеміня М.П., Ігнатюка Б.Ю.

при секретарі - Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 21 жовтня 2008 року по справі за позовом Хустського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Липовецької сільської ради до ОСОБА_1 про визнання державного акту на право приватної власності на землю недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2008 року Хустський міжрайонний прокурор Закарпатської області в інтересах держави в особі Липовецької сільської ради Хустського району звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі виписки з рішення 7 сесії 4 скликання Липовецькї сільської ради Хустського району Закарпатської області від 17 квітня 2003 року ОСОБА_1 надано дозвіл на передачу у приватну власність земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства, а в подальшому виготовлено і видано Державний акт на право приватної власності на землю від 26 червня 2003 року.

Проведеною Хустською міжрайонною прокуратурою Закарпатської області перевіркою встановлено, що витяг з рішення зазначеної сесії сільської ради є фіктивним, оскільки таке питання на вказаній вище сесії не розглядалося і спірна земельна ділянка ОСОБА_1 у приватну власність не передавалася.

Ураховуючи викладене, прокурор просив суд визнати державний акт на право приватної власності на землю від 26 червня 2003 року недійсним.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Хустського районного суду від 21 жовтня 2008 року позов задоволено. Визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 26 червня 2003 року на імя ОСОБА_1, а приватизовану за цим державним актом земельну ділянку повернуто Липовецькій сільській раді Хустського району Закарпатської області.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 травня 2009 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

У березні 2011 року Липовецька сільська рада звернулась до суду із заявою про перегляд рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 травня 2009 року у звязку з нововиявленими обставинами. Таку заяву ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 20 травня 2011 року було задоволено та скасовано у звязку з нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 травня 2009 року.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано державний акт на право приватної власності на землю, виданий 26 червня 2003 року на імя ОСОБА_1, недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення Хустського районного суду від 21 жовтня 2008 року скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити. Зокрема, зазначає, що в рішенні суду не наведено жодних доказів про проведення прокуратурою перевірки та результатів такої; посилання прокурора на те, що рішення сільської ради є фіктивним є голослівним; посилання в рішенні на вирок суду Хустського районного суду від 17 жовтня 2018 року, який не набув законної сили, не може слугувати доказом по справі.

Заслухавши осіб, які взяли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та матеріали кримінальної справи № 713/13/12 по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 364 ч.2, 366 ч. 2 КК України, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а згідно ч. 1 ст. 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку посвідчувалось державними актами.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі виписки з рішення 7-ї сесії 4-го скликання Липовецької сільської ради від Хустського району 17 квітня 2003 року відповідачу ОСОБА_1 26 червня 2003 року видано державний акт серії ЗК-013 № 23383 на право приватної власності на землю площею 1 га для ведення особистого селянського господарства.

Задовольняючи позов прокурора про визнання державного акту недійсним суд першої інстанції виходив з того, що факт неприйняття рішення на сесії Липовецької сільської ради від 17 квітня 2003 року про надання відповідачу спірної земельної ділянки у власність підтверджується проведеною перевіркою Хустською міжрайонною прокуратурою та вироком Хустського районного суду від 17 жовтня 2008 року, яким засуджено сільського голову ОСОБА_2 за ст. 367 ч. 2 КК України.

Таких висновків суд дійшов з порушенням норм процесуального права - без дослідження матеріалів перевірки, проведеної Хустською міжрайонною прокуратурою по наданню ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, та матеріалів кримінальної справи № 713/13/12 по обвинуваченню ОСОБА_2, що вбачається з журналу судового засідання від 21 жовтня 2008 року та технічної фіксацієї судового засідання. Також суд першої інстанції послався на вирок Хустського районного суду від 17 жовтня 2008 року щодо ОСОБА_2, який на день постановлення рішення - 21 жовтня 2008 року - не набрав законної сили.

В той же час, апеляційним судом встановлено, вбачається з матеріалів даної справи та матеріалів зазначеної кримінальної справи № 713/13/12, що на підставі виписки з рішення 7 сесії 4 скликання Липовецькї сільської ради Хустського району Закарпатської області від 17 квітня 2003 року ОСОБА_1 надано дозвіл на передачу у приватну власність земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства, а в подальшому виготовлено і 26 червня 2003 року видано Державний акт на право приватної власності на землю (а.с. 7).

За результатами проведених перевірок Хустською міжрайонною прокуратурою Закарпатської області було встановлено, що виписка з вказаного рішення сільської ради є фіктивною, оскільки таке питання на вказаній вище сесії не розглядалося і спірна земельна ділянка ОСОБА_1 у приватну власність не передавалася. 16 серпня 2006 року порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_2 (який у 2003 році перебував на посаді Липовецького сільського голови) за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 364 ч.2, 366 ч. 2 КК України.

Вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 17 березня 2015 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст.366 КК України за зловживання службовим становищем в інтересах, у тому числі ОСОБА_1, службове підроблення шляхом підписання і посвідчення печаткою протоколу 7 сесії 4 скликання Липовецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 17 квітня 2003 року та рішення сесії сільської ради від 17 квітня 2003 року з внесенням за його вказівкою недостовірних даних про надання відповідачу в приватну власність земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства, шляхом посвідчення печаткою недостовірної виписки з цього рішення, виданого ОСОБА_1, та шляхом підписання й посвідчення печаткою державного акта на право приватної власності на землю від 26 червня 2003 року (т. 1 а.с. 144-149). На цей вирок подавали апеляції Хустська міжрайонна прокуратура та ОСОБА_2. Постановою судді Хустського районного суду від 20 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнано такою, що не підлягає розгляду (т. 2 а.с.13-14). Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 4 червня 2015 року закрито апеляційне провадження по кримінальній справі за апеляційною скаргою прокурора на вирок Хустського районного суду від 17 березня 2015 року у звязку з відмовою прокурора від своїх вимог та відкликання апеляційної скарги (т. 2 а.с.15-16).

Таким чином, вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 17 березня 2015 року щодо ОСОБА_2 набрав законної сили 4 червня 2015 року.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В матеріалах кримінальної справи № 713/13/12 міститься протокол 7 сесії 4 скликання Липовецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 17 квітня 2003 року, який було вилучено з Липовецької сільської ради (т. 1 справи № 713/13/12, а.с. 34-47), де рішення «Про надання земельних ділянок у приватну власність» міститься на 5-ти аркушах, та у списку зазначено 118 осіб, яким надаються земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення селянського господарства, ОСОБА_1 зазначений під № 118 (т. 1 а.с.39-43). У протоколі 7 сесії 4 скликання Липовецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 17 квітня 2003 року, який було вилучено з Хустської районної ради (куди сільськими радами направляються копії протоколів та рішень всіх сесій) (т. 1 справи № 713/13/12, а.с. 71-81), де рішення «Про надання земельних ділянок у приватну власність» міститься на 4-х аркушах, та у списку зазначено 110 осіб, яким надаються земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення селянського господарства, ОСОБА_1 у рішенні не значиться (т. 1 а.с.78-81).

Крім того, Кадастрова справа на земельну ділянку, виготовлена на замовлення ОСОБА_1 (т. 1 справи № 713/13/12, а.с. 52-64) була виготовлена у лютому-березні 2003 року, в той час, як підставою для виконання робіт зазначено рішення 7 сесії Липовецької сільської ради від 17.04.2003.

Таким чином, матеріалами даної справи та матеріалами кримінальної справи № 713/13/12 доведено, що на 7-й сесії 4-го скликання Липовецької сільської ради Хустського району від 17 квітня 2003 року не приймалось рішення про надання відповідачу ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства, а отже право власності на земельну ділянку, яке посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії ЗК 013 № 23383, ОСОБА_1 набув не в порядку, встановленому законом (незаконно).

Відповідач вважає, що при зверненні до суду було пропущено позовну давність, про застосування якої ОСОБА_1 подав заяву, оскільки про видачу йому Державного акту на право приватної власності на землю позивачу стало відомо у день видачі - 26 червня 2003 року. Скасовуючи рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11.09.2015 колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 24 лютого 2016 року зазначила, що Липовецькій сільській раді було відомо про її порушене право з часу державної реєстрації відповідачем права власності на земельну ділянку 26 червня 2003 року.

У звязку з цим щодо строків позовної давності колегія суддів приходить до наступного.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України (в редакціях, яка діяли на час звернення до суду з даним позовом) було передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, зокрема, коли порушуються інтереси держави, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо; представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Прокурор самостійно визначав підстави для представництва у судах та форму його

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 1 липня 2015 року № 6-178цс15.

Згідно зі статтею 26 Закону України Про місцеве самоврядування (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад.

Отже, державний контроль за використанням та охороною земель покладено на орган місцевого самоврядування, в даному випадку - на Липовецьку сільську раду Хустського району.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 3-224гс16, оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо передачі земель у приватну власність (в даній справі Липовецька сільрада), то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Таким чином, для вирішення питання про застосування позовної давності слід встановити, коли про видачу ОСОБА_1 Державного акту на право приватної власності на землю стало відомо саме Липовецькій сільській раді Хустського району.

У Державному акті на право приватної власності на землю серії ЗК-013 № 23383 зазначено, що такий було зареєстровано 26 червня 2003 року.

Відповідно до положень Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення, є представницьким органом місцевого самоврядування, який входить до системи місцевого самоврядування. Сільська рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, які приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом (ст.ст. 1, 5, 10, 46, 59).

Сільський голова є самостійним субєктом системи місцевого самоврядування, має відповідні повноваження, визначені відповідними нормативними актами. Згідно Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні сільський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села; організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету; головує на засіданнях відповідної ради; підписує рішення ради та її виконавчого комітету (ст..ст 5, 12, 42).

Таким чином, сільський голова та сільська рада є різними субєктами місцевого самоврядування із відповідними повноваженнями.

Як зазначалось вище, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції відповідних рад зокрема, прийняття рішення щодо передачі земельної ділянки у приватну власність на підставах та в порядку, визначених Земельним Кодексом України. Виготовлення будь-якої документації з цього питання після прийняття радою відповідних рішень, та, зокрема, виготовлення, реєстрація та видача Державних актів про право власності на земельні ділянки як документів, які посвідчували право власності особи на земельну ділянку, не було віднесено до повноважень сільської ради.

Відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 р. N 43 (в редакції, що діяла на час видачі ОСОБА_1 Державного акту на право приватної власності на землю) Державний акт, на право власності на землю підписувався сільським, селищним, міським головою або головою відповідної державної адміністрації і скріплювався відповідною гербовою печаткою. Сторінку державного акта з зображенням плану земельної ділянки підписував начальник районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України (п.2.14).

Датою реєстрації Державного акт на право приватної власності на землю серії ЗК-013 № 23383, виданого ОСОБА_1, зазначено 26 червня 2003 року. Судовою колегією в судовому засіданні було оглянуто Книгу записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю на території Хустського району, у якій 26.06.2003 за № 26060 зареєстровано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК-013 № 23383 (т. 2 а.с. 2-3, 12). Проте судова колегія зазначає, що, згідно записів у зазначеній книзі, 26 червня 2003 року було зареєстровано державні акти на право приватної власності на землю з № 25904 по № 26686 (782 державні акти).

Державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК-013 № 23383 підписаний ОСОБА_3, який на той час був сільським головою, та скріплений гербовою печаткою сільської ради. Проте інформування сільської ради сільським головою про підписання ним та видачу Державних актів на право власності на земельні ділянки законодавством України передбачена не була.

Оскільки рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки сільською радою не приймалось, тому сільська рада, як колегіальний орган, який проводить свою роботу сесійно, не знала і не могла знати, що ОСОБА_1, внаслідок злочинних дій сільського голови ОСОБА_4, набув право власності на земельну ділянку, і таке право посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії ЗК-013 № 23383. Тим більше сільська рада не могла знати, що такий акт було видано 26 червня 2003 року. Будь-яких доказів того, що ОСОБА_4 на засіданні сесії або на засіданні постійної комісії ради повідомив сільську раду про видачу ним такого акту немає.

Таким чином, про видачу ОСОБА_1 Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК-013 № 23383, про визнання недійсним якого предявлено позов, Липовецькій сільській раді стало відомо лише внаслідок проведення правоохоронними органами відповідних перевірок та розслідування кримінальної справи відносно ОСОБА_4, що підтверджується і матеріалами кримінальної справи № 713/13/12, а також вироком у цій справі, який набрав законної сили.

Строк позовної давності не пропущено, оскільки про вказані факти Липовецькій сільській раді стало відомо у 2006 році під час досудового слідства у кримінальній справі про обвинуваченню ОСОБА_2 за ст. ст. 364, ч. 1 та 366 ч. 2 КК України. Позов предявлено 17 березня 2008 року, тобто в межах трьохрічного строку (ст. 257 ЦК України).

Як вказано в постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-33цс13 державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Таким чином, оскільки спірний Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території с. Липовець Липовецької сільської ради, було видано ОСОБА_1 без відповідної правової підстави - на підставі підробленого рішення сесії сільської ради - такий акт слід визнати недійсним.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення було порушено норми процесуального права, тому, з підстав, передбачених п. 4 ст. 309 ЦПК України, рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову Хустського міжрайонного прокурора в особі Липовецької сільської ради про визнання недійним державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_1 26 червня 2003 року.

Керуючись ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду від 21 жовтня 2008 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Хустського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Липовецької сільської ради - задовольнити.

Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК 013 № 23383, виданий 26 червня 2003 року ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території с. Липовець Липовецької сільської ради.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді