Справа № 314/7090/13-ц Провадження № 2/314/3/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2016 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Беспалько Т.Д.

при секретарі Печонкіної В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Вільнянську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що він перебував у шлюбі з відповідачкою з 11 вересня 1993 року по 24 липня 2012 року. Відповідач є власником житлового будинку № 105 по вулиці 40 років Жовтня у м. Вільнянську Запорізької області, який є дістався в спадок від її бабусі ОСОБА_3 25.11.1998 року. Позивач, як член сім»ї зареєстрований в даному житловому будинку.

За власні кошти та власною працею позивач здійснював капітальний ремонт житлового будинку: замінена кровля з заміною власних конструкцій, поставлені нові вікна, двері, проведений водопровід до будинку, в будинку існують всі зручності з новою технікою, встановлений новий паркан. Переобладнено газове опалення з новим котлом. Замінена електромережа, замінені двері. Будинок став розміром 6х21.

Позивач вважає, що якщо майно дружини за час шлюбу значно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових витрат або затрат другого подружжя, воно може бути визнано за рішенням суду об»ектом спільної сумісної власності подружжя.

Позивач стверджує, що хоча право власності на житловий будинок є за відповідачем, а право власності на житловий будинок інших членів сім»ї документально правостановлючими документами не підтверджено, необхідно спірний будинок вважати спільною сумісною власністю подружжя, яке придбане за час шлюбу.

В судовому засідання представник позивача та сам позивач підтримали позовні вимоги, представник відповідача та відповідача позов не визнали. В суді пояснили, що відповідачка є власником спірного житлового будинку. Всі ті поліпшення, а саме: приєднана літня кухня до основного будинку, і цей перехід довжиною 2 м не дають право позивачу вважати, що під час шлюбу позивач за рахунок своїх трудових чи грошових витрат значно збільшив вартість спірного майна. Всі побудови згідно технічного паспорту були на момент прийняття спадщини відповідачкою у 1998 році. Ніяких даних що житловий будинок у період з 1998 року по 2016 рік значно збільшилося у своїй вартості немає. Тривалий час відповідачка мала намір вирішити проблему мирним шляхом. Але позивач ніяких намірів шляхом придбання себе окремого житла за допомогою позивачки не робив. Відмовлявся, не бажає уладнати конфлікт. Прохають відмовити у позові у зв»язку з його недоведеністю.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, їх представників,, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як було встановлено в судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи відповідач є власником спірного будинку, який знаходиться за адресою Запорізька область, м. Вільнянськ, вул. 40 років Жовтня, 105, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.11.1998 року, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність», діючий на час отримання спадку, у приватній власності» громадян можуть знаходитися жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі - продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Тобто спірний житловий будинок є особистою власністю ОСОБА_2.

Відповідачкою не оспорюється факт того, що зазначений житловий будинок на протязі шлюбу поліпшив свій стан внаслідок ремонту, однак газифікація, водопровід, замощення, літня кухня були і раніше до отримання житлового будинку в спадок від бабусі.

Так, ст. 17 Закону України « Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Право власності- це правова категорія і сукупність правових норм, які регулюють відносини власності щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Предметом спору та власності у справі є житловий будинок.

За ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотримання вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Поняття та підстави набуття права власності на нерухоме майно визначається цивільним законодавством.

Цивільними Кодексом Україии передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів ( ст. 328 ЦК).

Що стосується доводів щодо участі позивача у збільшенні цінності будинку за рахунок будівництва та поліпшення допоміжних приміщень, а також огорожі та замощення то відповідно до роз»ясень Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» ( п.4,5), зазначене наступне:

« така участь дає право вимогами не визнання права власності на будинок, а відшкодування затрат на будівництво».

Тобто, інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку ( його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування свої затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику ( покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить членам сім»ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель ( літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК України обов»язок.

Посилання позивача на вимоги ст. ст. 61,62 СК України є помилковим і не відповідають положенням ст. 17 Закону України « Про власність», Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок».

Тому суд вважає, що покращенні будинку членами родини не тягне за собою право власності на частку у майні власника.

На поставлене судом питання при проведені судово- технічної експертизи « Як вплинули поліпшення та ремонтно- будівельні роботи в житловому будинку № 105 по вул. 40 років Жовтня на ринкову вартість цього житлового будинку та чи істотно збільшилась вартість жилого будинку в зв»язку з проведенням поліпшення та ремонтно- будівельними роботами, які були здійснені з 1998 року ?» проведена ТОВ « Уукрспецекспертиза» незалежна оцінка спірного житлового будинку відповіді не дала. Ніяких даних що житловий будинок у період з 1998 року по 2016 рік значно збільшилося у своїй вартості немає.

Майно визнається спільною сумісною власністю, якщо воно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї. Кожен член сім»ї для того, щоб стати співвласником, має приймати і трудову і матеріальну участь у створенні спільного майна.

Отже необхідною умовою для набуття права власності на житловий будинок за правилами ч.3, ч.4 ст. 368 ЦК та ст. 17 Закону « Про власність» є участь у його створені ( будівництві, придбанні).

Судом встановлено, що спірний будинок був отриманий у спадок відповідачкою у 1998 році після смерті її бабусі. На час отримання його у спадок він був прийнятий до експлуатації і мав державну реєстрацію. В такому разі, факт збудування будинку підтверджений до виникнення спору у цій справі.

У статті 383 ЦК наведено, що тільки власник має право здійснювати ремонт чи зміну житла.

Чинне законодавство не пов»язує виникнення права власності на житловий будинок у осіб, які поряд з власником проводили в ньому поліпшення умов проживання.

Особи, які брали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, мають право вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх витрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Відповідач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про відшкодування витрат на переобладнання спірного будинку.

Беручи до уваги письмові матеріали, позивачем не надано суду належних доказів, які б підтвердили що істотно збільшилась вартість жилого будинку в зв»язку з проведенням поліпшення та ремонтно- будівельними роботами, які були здійснені з 1998 року по 2016 рік.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов безпідставний, не грунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 208, 209, 212, 215, 218 ч.1 ЦПК України, ст.ст. 12, 17 Закону України « Про власність», Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Т.Д. Беспалько

21.12.2016