Справа № 361/5935/16-ц
Провадження № 2-о/361/214/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 жовтня 2016 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Селезньової Т.В.,

при секретарі Лустіній Т.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, заінтересована особа ОСОБА_2 міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, -

встановив:

Заявник просить встановити факт смерті його дружини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 02.11.2014 р. у с. Суворово Сакського району Автономної Республіки Крим, мотивуючи тим, що ОСОБА_3 була зареєстрована та постійно мешкала у АР Крим, померла від злоякісного новоутворення прямої кишки, про що 05.11.2014 р. Сакським відділенням Кримської республіканської установи «Бюро судово медичної експертизи» складено лікарське свідоцтво про смерть № 274 та видано довідку форми № 106/о № 274 від 05.11.2014 р. про причину смерті. На підставі зазначених документів видано свідоцтво про смерть, в якому зазначено, що актовий запис № 367 про смерть ОСОБА_3 вчинено Сакським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим. Однак, у звязку з визнанням АР Крим тимчасово окупованою територією, в Україні не визнається легітимність документів, виданих на окупованій території незаконно сформованими державними органами, в тому числі і свідоцтва про смерть дружини, і вказана обставина є перешкодою для реалізації його законних прав, в тому числі і спадкових прав після смерті дружини.

Заявник подав заяву про розгляд справи без його участі.

Заява підлягає задоволенню з таких підстав:

З копії паспорта громадянина України та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_3, є громадянином України, зареєстрований на постійне місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_4, з 28.03.2014 р. перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа з АР Крим, фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

З копії свідоцтва про одруження вбачається, що ОСОБА_1 є чоловіком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис № 447.

З копії паспорта громадянина України вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Городня Городнянського району Чернігівської області, громадянка України, була зареєстрована на постійне місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_4.

З лікарського свідоцтва про смерть № 274 від 05.11.2014 р. та довідки про причину смерті форми № 106/о № 274 від 05.11.2014 р., виданої Сакським відділенням Кримської республіканської установи «Бюро судово медичної експертизи» вбачається, що 02.11.2014 р. померла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у будинку № 153 по вул. Дружби у с. Суворово Сакського району АР Крим, смерть настала від злоякісного новоутворення прямої кишки.

На підставі зазначеної довідки за місцем проживання вказаної особи 07.11.2014 р. Сакським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим було видане свідоцтво про смерть, дані в якому щодо факту смерті і дати смерті відповідають відомостям, зазначеним у довідці про причину смерті.

Суд пересвідчився в тому, що надані копії вказаних документів повністю відповідають оригіналам документів, які є в наявності у заявника.

З метою реєстрації факту смерті ОСОБА_3 в Україні, заявник звернувся до ОСОБА_2 міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.

ОСОБА_2 міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 13.10.2016 р. відмовлено у державній реєстрації смерті ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про смерть, виданого Сакським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, оскільки даний документ виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до п. 1 Розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні передбачено, що підставою для проведення державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Статтею 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України , та повітряний простір є тимчасово окупованою територією.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. № 1207 VІІ (далі Закон від 15.04.2014 р. № 1207 VІІ) тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Стаття 4 Закону від 15.04.2014 р. № 1207 VІІ передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим щодо реалізації прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч.ч. 2,3,4 ст.9 Закону від 15.04.2014 р. № 1207 VІІ , будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону від 15.04.2014 р. № 1207 VІІ громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї.

Згідно із ч.1 ст.17 Закону від 15.04.2014 р. № 1207 VІІ у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

При ухваленні рішення, судом приймається до уваги практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях наголошує, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Отже, документи, що видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України у редакції, що діє на час розгляду справи, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

З наданих документів суд вважає встановленим, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, яка була зареєстрована на постійне місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто на тимчасово окупованій території, дійсно померла 02.11.2014 р. у с.Суворово Сакського району АР Крим, і тому факт її смерті суд вважає доведеним і встановленим. Дата смерті також встановлені. Оскільки довідку про причину смерті видано закладом, створеним у порядку, не передбаченому законодавством України, і оскільки свідоцтво про смерть видане невизнаним державою Україна незаконно створеним державним органом, тому є підстави для встановлення у судовому порядку факту смерті, для подальшого внесення відповідного актового запису законним державним органом держави Україна.

Даний факт має юридичне значення, оскільки на його підставі для заявника виникають правові підстави для реалізації своїх спадкових прав.

Керуючись ст.256, 257-1 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_5, громадянки України, у с.Суворово Сакського району АР Крим 02 листопада 2014 року.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копію рішення направити до ОСОБА_2 міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області для негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.В. Селезньова