Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.10.2016 Справа №607/6799/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.

- за участю секретаря Костиник О.П.;

- позивача і представників відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20.04.2016р. співробітником Управління патрульної у м. Тернополі ОСОБА_3 винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн. за те, що позивач 20.04.2016р. в 15.00 год в м. Тернополі на вул. Острозького, 33 здійснив зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушив п. 8.4в) Правил дорожнього руху України. Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 18.05.2016р. дану постанову скасовано, у звязку із незаконністю, провадження у справі закрито. Позивач вказує на те, що незаконне притягнення його до адмінвідповідальності спричинило йому моральну шкоду, яка є у сто разів більшою за стягнутий з нього штраф, і цю шкоду він оцінює у 25500,00 грн., яку й просить стягнути на його користь з держави через Державну казначейську службу України.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та наданих суду усних поясненнях, у яких зазначив, що доведення його правоти у відносинах із патрульною службою потребувало значної кількості часу, зокрема на підготовку позову та участь в судових засіданнях про скасування незаконної постанови, а в подальшому в даній справі про стягнення моральної шкоди.

Представник відповідача ОСОБА_2 патрульної поліції Національної поліції України в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, надала суду усні та письмові пояснення, суть яких зводиться до наступного. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують викладені в позові обставини. Постанова Тернопільського міськрайонного суду від 18.05.2016р. лише скасувала постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, однак не встановила її незаконності. А тому, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Також позивачем не обґрунтовано розмір моральної шкоди. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідачів Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, надала суду усні та письмові пояснення, які в цілому підтримують позицію відповідача ОСОБА_2 патрульної поліції Національної поліції України. Просила відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.05.2016р. по справі №607/4380/16-а задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції м. Тернополя. Скасовано постанову інспектора роти №1 батальйону УПП у м. Тернополі ДПП ОСОБА_3 серії ПС2 №962169 від 20.04.2016р. про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 грн., провадження у справі стосовно нього закрито.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищезгаданою постановою суду від 18.05.2016р. встановлено, що постановою серії ПС2 №962169 від 20.04.2016р. ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 статті 122 КУпАП і накладено 255,00 грн. штрафу. Також у постанові суду вказано, що інспектор вимоги закону не виконав, при винесенні постанови не врахував докази передбачені статтею 251 КУпАП та обставини визначені статтею 280 КУпАП. Постанова містить лише фабулу адміністративного проступку без посилання на докази. У ній не дано оцінку доказам, в порядку статті 252 КУпАП, тобто вона не має жодного мотивування. Крім цього, у постанові не зазначено обставин передбачених статтями 33-35 КУпАП, які необхідно враховувати при накладенні стягнення. Отже, оскаржувана постанова за змістом не відповідає статті 283 КУпАП.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 2 статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, зазначений перелік не є вичерпним.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку (стаття 1 Закону України «Про національну поліцію»).

Згідно статей 6, 7, 8 Закону України «Про національну поліцію», поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Поліцейський зобовязаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та ОСОБА_4 поліцейського; професійно виконувати свої службові обовязки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обовязків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини (ч. 1 статті 18 Закону України «Про національну поліцію»).

Відповідно до положень ч. 3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до п. 2 частини другої цієї статті моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до п. 9 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив: 37. Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга № 4171/04, § 20 березня).

Як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Згідно ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону, та встановлені обставини справи, суд вважає, що моральна шкода, завдана незаконним рішенням інпектора поліції під час виконання службових обовязків (незаконність доведена постановою Тернопільського міськрайонного суду від 18.05.2016р. по справі №607/4380/16-а), повинна бути відшкодована державою, оскільки відповідно до вимог статей 1167, 1173 ЦК України за шкоду, заподіяну рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, несе відповідальність держава.

При визначенні розміру шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у звязку з неправомірним рішенням щодо нього, суд, у відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, враховуючи характер порушення прав позивача, глибину фізичних та душевних страждань та вимоги виваженості, розумності і справедливості приходить до переконання, що на користь позивача з держави слід стягнути моральну шкоду в розмірі 500,00 грн. В решті ж позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити, у звязку з їх необґрунтованістю.

Посилання представників відповідачів на те, що постановою Тернопільського міськрайонного суду від 18.05.2016р. не встановлювалась незаконність рішення поліцейського відхиляється, так як спростовується текстом цієї ж постанови суду (цитати наведені вище).

Керуючись ст. 56 Конституції України, статтями 23, 1167, 1173 Цивільного кодексу України, статтями 6-8, 18, 19 Закону України «Про національну поліцію», ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223, 294 Цивільно-процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 500,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконним рішенням Управління патрульної поліції у м. Тернополі ОСОБА_2 патрульної поліції Національної поліції України.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_4