УХВАЛА

іменем україни

19 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 18 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 жовтня 2012 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, від якого сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із нею.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 3 листопада 2014 року шлюб між ними розірвано.

Позивачка зазначала, що сторони досягли усної згоди щодо участі кожного з батьків у вихованні сина, проте згодом у неї з відповідачем виникли суперечки, а тому вона в інтересах здоров'я дитини звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини. Під час розгляду справи між ними було укладено мирову угоду та визначено місце проживання дитини разом із нею, а також встановлено порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з сином. Крім того, за рішенням суду з відповідача на її користь стягуються аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1 тис. грн щомісяця, що є недостатнім для нормального матеріального забезпечення розвитку дитини, оскільки на утримання сина вона витрачає на місяць близько 4 тис. грн.

30 травня 2015 року між нею та громадянином Канади ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб і вони мають намір створити родину у Канаді, оскільки її чоловік є громадянином Канади, постійно проживає та працює у цій країні, матеріально забезпечений, має власне житло, проявляє турботу про її сина, допомагає морально та матеріально.

Вказувала на те, що переїзд не буде перешкоджати відповідачу бачитись із сином, а також підтримувати спілкування в мережі Інтернет, а тому вона звернулась до відповідача з пропозицією укласти відповідний договір, який би давав можливість безперешкодно вивезти сина за кордон, проте відповідач на таку пропозицію згоду не надав.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просила надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_4 до Канади на постійне проживання. Дозволити ОСОБА_3 без згоди батька ОСОБА_4 оформлювати документи для виїзду малолітньої дитини ОСОБА_5 за межі України до Канади.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 13 січня 2016 року, позов ОСОБА_3. задоволено.

Надано дозвіл на виїзд за межі України в країну Канада на постійне місце проживання малолітній дитині - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі його матері ОСОБА_3 без дозволу (згоди) та супроводу його батька - ОСОБА_4

Дозволено ОСОБА_3 без згоди батька - ОСОБА_4 оформити документи для виїзду малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до Канади.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції на підставі положень Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Конвенції про права дитини, виходив з того, що виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання не порушить прав батька і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні сина.

Апеляційний суд погодився з таким висновком районного суду, зазначивши, що надання дозволу ОСОБА_3 на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання відповідає інтересах малолітньої дитини та не позбавить батька можливості брати участь у вихованні сина. При цьому керувався нормами ст. ст. 141, 160, 161 СК України.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 25 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, від якого сторони мають дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Першотравневого районного м. Чернівці від 3 листопада 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Відповідно до ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 8 липня 2015 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, згідно з якою сторони домовились про місце проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та про порядок здійснення батьківських прав батька, який проживатиме окремо.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом із матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

У разі зміни місця проживання ОСОБА_5, ОСОБА_3 зобов'язується завчасно попередити ОСОБА_4 про намір змінити місце проживання дитини із зазначенням адреси проживання дитини.

Визначено участь у вихованні дитини і встановлено порядок побачень ОСОБА_4 із сином ОСОБА_5 ОСОБА_3 не перешкоджатиме ОСОБА_4 у побаченнях та у спілкуванні із сином відповідно до вищезазначеного графіку.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Посилаючись на вказану норму Закону, суд не звернув уваги на те, що він регулює виїзд дитини за кордон, а не визначення постійного місця проживання. У разі посилання на цей Закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Отже, у силу п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суду слід було уточнити зміст, предмет та підстави позову ОСОБА_3

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не визначився з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, не врахував визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на постійне місце проживання дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавили батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

Таким чином, апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвали апеляційного суду та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 13 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик