Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Дацюк О.І. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 336/9103/15
20 жовтня 2016 року Справа № 22ц/778/3856/16
У Х В А Л А

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Бєлка В.Ю., Онищенко Е.А.

секретар - Книш С.В.

при участі: прокурора - адвоката

__________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя, поділ сумісного майна жінки та чоловіка та за зустрічними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (який неодноразово уточнював) до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя, поділ сумісного майна жінки та чоловіка, посилаючись на те, що з 11 листопада 2011 року по 05 листопада 2013 року він з відповідачем перебував у шлюбі. За цей час за спільні кошти вони нажили майно: житловий будинок № 9 по вул.Килимовій у м.Запоріжжі, автомобіль Mitsubishi Lancer,2011 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1, 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, житлову квартиру АДРЕСА_2. Після розлучення, а саме з 17.11.2013 року до жовтня 2015 року, він проживав спільно з відповідачем без реєстрації шлюбу й за цей період був куплений автомобіль Hyundai i10,2014 року випуску, реєстраціний номер НОМЕР_2. Після припинення подружніх стосунків між ними немає згоди про поділ речей. Просив встановити факт проживання сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу з 17.11.2013 року до жовтня 2015 року, а набуте майно за цей час визнати спільною власністю чоловіка та жінки які не перебували у шлюбі та поділити його у рівних частках, й, окрім того, розділити речі які придбані в період шлюбу, виділивши йому у власність житловий будинок, квартиру та автомобіль Hyundai i10,2014 року випуску державний номер НОМЕР_2. Решту майна передати у власність відповідачу.

У зустрічних вимогах відповідач твердив на тому, що за час шлюбу за подружні сімейні кошти вона та позивач придбали: 1/2 частку квартири АДРЕСА_3, автомобіль Mitsubishi Lancer,2011 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_3, житлову квартиру АДРЕСА_2, автомобіль Hyundai i10,2013 року випуску державний номер НОМЕР_4. Тому вважала, що може отримати від поділу спільного майна: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, автомобіль Mitsubishi Lancer, інше майно, як-то -

житлова квартира, автомобіль Hyundai i10,2013 року випуску державний номер НОМЕР_4 має бути передано у власність колишнього чоловіка з виплатою на її користь грошової компенсації у розмірі 47 070 грн..

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2016 року заявлені сторонами вимогами у справі задоволено частково. Суд відмовив заявнику у визнанні юридичного факту та розподілив майно подружжя. Виділив позивачу із спільного майна подружжя житлову квартиру, автомобіль Mitsubishi Lancer. Відповідачу передано у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Водночас стягнув з позивача на користь відповідача грошову компенсацію різниці у вартості належної йому частки 85 791 грн..

Позивач покликав скасувати згадане рішення та ухвалити нове, стверджуючи на тому, що суд неправильно застосував норми матеріального права та невірно встановив обставини справи щодо статусу спірного майна.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Із матеріалів справи слідує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2011 року по 05 листопада 2013 року (т-1 а.с.13,16).

Відмовляючи у задоволенні вимог про встановлення юридичного факту, суд першої інстанції виходив із того, що заявник не підтвердив факт проживання сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Обстоюючи свою позицію вимогами ст.60,74 СК заявник покликав суд встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу в період із 17.11.2013 року по жовтень 2015 року, й, водночас, прохав визнати придбання автомобіля Hyundai i10,2014 року випуску державний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя та поділити його між ними.

Згідно з ч.1,2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Дослідження указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а також наявність усталенних відносин.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно зі ст.57,58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

В такому разі, позивач мав надати суду належні та допустимі докази спільного проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та те, що він брав участь у придбанні спірного майна внаслідок спільної праці сторін та трудової участі.

Однак, доказів про спільне зібрання коштів, розмір внеску кожного у придбанні майна, матеріали справи не містять.

На підтвердження заявлених вимог заявник лише надав фотографії, договір-купівлі продажу автомобіля, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та посилався на пояснення свідків.

Втім, запропоновані докази не показують, що заявлений транспортний засіб був придбані за сумісні кошти.

Таким чином, на думку колегії суддів, висновки суду з цього питання є правильними.

Також судом встановлено, що за час шлюбу сторони придбали: 10.06.2013 року 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, 05.03.2012 року автомобіль Mitsubishi Lancer,2011 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_3, 17.12.2012 житлову квартиру АДРЕСА_2, 16.09.2013 року автомобіль Hyundai i10,2013 року випуску державний номер НОМЕР_4 (т-1 а.с.19,24,142,30,32).

Із зазначеного майна автомобіль Hyundai i10 вартістю 160 000 грн. позивач продав 15.07.2014 року та отримав від продажу кошти (т-1 а.с.172).

Згідно з ст.60 СК майно нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною власністю.

Стаття ст.68 ч.1 СК визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 57 СК України окреслює перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

За змістом цієї норми, приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд першої інстанції правильно дослідив матеріали справи, визначив майно подружжя, яке набуте ними за час шлюбу, встановив його вартість та вірно розподілив його між сторонами, викладені доводи скарги не спростовують висновки суду.

Беручи до уваги наведене, районний суд правильно вирішив справу і ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, рішення у справі скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.07.2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала судової колегії може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: