Справа № 442/4210/15 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/4055/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді: Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Левика Я.А.

секретаря Симець В.І.

з участю: ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно збережених грошових коштів ,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно збережених грошових коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_6 безпідставно збережені кошти в сумі 7 764 Євро 85 центів в гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу і проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1484 Євро 96 центів в гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_6 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 206 грн. 90 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Вказує, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2014 року в іншій справі за позовом ОСОБА_6 на нього вже було покладено обовязок по відшкодуванню позивачеві збитків у розмірі 133 388 грн. 25 коп. у звязку з розірванням судом договору доручення, яке він виконав 26.06.2015 року, а тому вимогу позивача про стягнення з нього грошової суми, як різниці між курсовою різницею іноземних валют відносно суми збитків вважає незаконною. Крім того, зазначає, що відшкодування шкоди це цивільно-правова відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, тому у суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення з нього у користь позивача процентів за користування чужими грошовими коштами. На думку апелянта, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 її представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вказував на те, що позивач в результаті розірвання договору доручення отримала не всі кошти, які нею було передано, оскільки за рішенням суду яким було розірвано договір доручення, стягнуто передані кошти в еквіваленті до гривні, а офіційний курс євро та долара США до гривні значно зріс, тому розмір стягнутої суми у гривні за судовим рішенням необхідно визначити в еквіваленті до іноземної валюти станом на 11 червня 2015 року, а решту стягнути з відповідача з підстав, передбачених 1212 ЦК України. Крім цього, підлягають стягненню відсотки за користування чужими грошовими коштами.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобовязань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Встановлено, що 08 червня 2012 року між сторонами було укладено договір доручення на купівлю автомобіля за кордоном (ОСОБА_7). На виконання цього договору ОСОБА_6 передала ОСОБА_2 12 500 євро на купівлю автомобіля та 965 доларів США на відшкодування витрат, повязаних із виконанням доручення. Відповідач договір не виконав та кошти не повернув.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання договору доручення відмовлено.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Розірвано вказаний договір доручення, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 133 388,25 грн. (12 500 євро та 965 доларів США в еквіваленті станом на 05 вересня 2012 року).

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 02 липня 2015 року рішення апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року виконано. (а. с. 71).

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та розяснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен зясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Районний суд не звернув уваги на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та стягнув суму визначену як різниця в курсі валют на момент ухвалення рішення та на момент його виконання, кошти, які позивач отримав за договором доручення, стягнуто судовим рішенням, яке виконано; вказуючи на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, суд не звернув уваги на те, що у справі, яка переглядалася Верховним Судом України, кошти за розірваним договором купівлі-продажу повернуті не були, а в даній справі судові рішення виконано до ухвалення судом першої інстанції рішення до 22 липня 2015 року; суд не перевірив належним чином доводи відповідача та не навів відповідних фактів, які спростовують ці доводи; не звернув уваги на те, що в разі зменшення розміру суми під час виконання рішення внаслідок інфляційних процесів по відношенню до іноземної валюти існують інші передбачені законодавством способи захисту порушеного права.

Отже, суд не зясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх зясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014 року розірвано договір доручення, укладений 08.06.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2. Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_6 133 388, 25 грн. збитків та 214, 60 грн. судового збору.

Постановою ВДВС Дрогобицького МУЮ про припинення розшуку транспортного засобу від 01.07.2015 року щодо виконавчого листа № 1306/7710/2012 виданого 13.02.2014р. про стягнення з ОСОБА_8 в користь ОСОБА_6 133 388, 25 грн. збитків та 214, 60 грн. судового збору, встановлено, що боржником заборгованість сплачена в повному обсязі.

Тому колегія суддів вважає, що вимога щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 процентів за користування грошовими коштами в розмірі 1484, 96 євро безпідставно задоволена судом.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_7 Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Верховний Суд України висловив вищезазначену позицію у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюються договором, законом або іншими актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобовязання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93).

При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобовязання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні гривні.

Верховний суд України висловив дану правову позицію у справі за № 6-1286цс16 від 16 листопада 2016 року, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що районний суд на вищенаведені норми закону та обставини справи уваги не звернув, а тому приходить до висновку про скасування рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно збережених грошових коштів 7 764, 85 (сім тисяч сімсот шістдесят чотири євро 85 центів в гривнях за офіційним курсом Національного банку України на день платежу та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1 484 Євро 96 центів в гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно збережених грошових коштів 7 764, 85 (сім тисяч сімсот шістдесят чотири євро 85 центів в гривнях за офіційним курсом Національного банку України на день платежу та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1 484 Євро 96 центів в гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_9