Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Подрєзова Г. О. ,

при секретарі Александрова А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білій Церкві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики;

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 надала до суду позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 16.12.2011 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів на суму 50000доларів США, які відповідачка зобов»язувалася повернути не пізніше 16.06.2012року. Договір позики сторони оформили письмовою розпискою, власноручно написаною відповідачкою. В установлений строк відповідачка борг не повернула, від виконання свого обовязку відмовляється, від зустрічей з позивачкою ухиляється, а тому виникла необхідність для стягнення заборгованості у судовому порядку. Посилаючись на зазначені обставини, просила суд позов задовольнити та стягнути заборгованість за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3-х відсотків річних за час прострочення, всього в розмірі 1939478,71грн., яка складається з : 1060782грн. основної суми боргу, 105730,40грн. в рахунок 3-х відсотків річних та 772966,31грн. інфляційних втрат.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник за договором вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник за довіреністю позов не визнали в повному обсязі, надали письмові заперечення проти позову, згідно з якими заперечували отримання грошових коштів відповідачкою ОСОБА_2 від ОСОБА_1, пояснили, що письмова розписка від 16.12.2011року була написана під тиском позивачки та погрозами здоров»ю та життю синові ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає , виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 цього Кодексу зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Також, згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 цього Кодексу зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом було оглянуто оригінал письмової розписки, написаної власноручно ОСОБА_2, в якій зазначено про отримання в борг у ОСОБА_1 коштів в розмірі 50000доларів США та зобов»язання повернути в повному обсязі на протязі півроку.

Дійсно у цій письмовій розписці не зазначено дату її складання, але в розписці зазначені сторони зобов»язання (позикодавець) та (позичальник), грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника, а тому суд вважає, що підстав вважати, що договір позики не був укладений на думку суду, не має.

Також, посилання представника відповідачки ОСОБА_2 на ті обставини, що під час складання розписки відносно неї було вчинено тиск, протиправні дії щодо членів її сім»ї , в судовому засіданні підтвердження належними доказами не знайшли.

Згідно з залученою до матеріалів справи копії постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 11.06.2012року, затвердженої начальником Святошинського РУ ГУ МВС України в Київській області ( а.с. 77 ) дійсно ОСОБА_2 звернулася з заявою з приводу неправомірних дій вчинених відносно неї ОСОБА_1, в ході перевірки ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_1 являлася представником її сина ОСОБА_3 у судах з приводу права власності на буд. №18 по вул.. Пшеничній в м. Києві, яке було незаконно вилучено в останнього на підставі рішення третейського суду. В період з 2009р. ОСОБА_1 представляла інтереси ОСОБА_3 в судах до моменту досягнення позитивного результату. За юридичну допомогу, грошову винагороду ОСОБА_1 сплачувала ОСОБА_2 26.12.2011р. ОСОБА_1, користуючись тим, що мала на руках всі установчі документи на ділянку, що по вул.. Пшеничній, 18 в м. Києві та довіреність від імені ОСОБА_3, змусила ОСОБА_2 написати боргову розписку на 50000доларів США, оскільки зможе використати ті документи і інформацію проти ОСОБА_3. Після цього, ОСОБА_2 не будучи юридично обізнаною та перебуваючи у стресовому стані написала відповідну розписку ОСОБА_1, яка в подальшому почала вимагати використовуючи вказану розписку з ОСОБА_2 вказані кошти. Опитана з даного приводу ОСОБА_1 підтвердила факт того, що дійсно була представником сина ОСОБА_3 у судах та надавала останньому юридичну допомогу, згідно попередньої домовленості. 16.12.2011р., перебуваючи на об»єкті по вул.. Пшеничній,18 м. Київ до неї звернулася ОСОБА_2 з проханням позичити їй кошти в сумі 50000 доларів США. Після того, як вона позичила ОСОБА_2 вказану суму коштів, то та написала їй відповідну розписку. В подальшому ОСОБА_2 не повертає їй позичені кошти, з приводу чого вона звернулася до суду.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст. 61 цього Кодексу вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи вищенаведене та за відсутності доказів вчинення протиправних дій відносно ОСОБА_2 під час складання письмової розписки з боку позивачки ОСОБА_1, суд приходить до висновку, що за наявності письмової розписки ОСОБА_2 про позику грошових коштів у ОСОБА_1, з врахуванням того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині укладення договору позики між сторонами та виникнення зобов»язання у ОСОБА_2 за цим договором та з урахуванням ст..625 ЦК України, знайшли своє підтвердження.

Але, представником відповідачки ОСОБА_2 подано до суду письмову заяву про застосування позовної давності до вимог позивачки про стягнення боргу з ОСОБА_2

Згідно з ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється відповідно до ст.257 ЦК тривалістю в 3 роки.

Перебіг позовної давності, за змістом ст.261 ЦК, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 3, 4, 5 ст.267 ЦК визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, судом встановлено, що позивачка не дотрималася терміну звернення до суду. Про порушення свого права позивачка була обізнана, ( з дня, наступного після спливу терміну повернення боргу 17 липня 2012року ), що нею не заперечувалося в судовому засіданні.

Посилання позивачки на те, що вона зверталася до суду з позовною заявою в лютому 2012року, а ОСОБА_2 просила почекати, коли у неї з»являться гроші, щоб їх віддати позивачці, не підтверджуються матеріалами цивільної справи за № 1003/4931/12,2/1003/1775/12, так як згідно з ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.07.2012року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, представництва - залишена без розгляду з підстав п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України повторної неявки позивача без поважних причин в судове засідання. Дана ухвала суду набрала законної сили згідно з ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.03.2013року.

Відповідно до ч.1 ст..264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку.

Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Представник відповідачки в судовому засіданні послався на ті обставини, що позивачка не представила суду жодного доказу щодо визнання відповідачкою боргу, в судове засідання по справі, на яку вона посилається, не з»явилася і Апеляційним судом Київської області підтверджено правомірність залишення її позовної заяви до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - без розгляду, а тому в даному випадку строк позовної давності не переривався. Переривання перебігу позовної давності полягає в тому, що час, який минув до настання обставини, з якою закон пов'язує переривання, не зараховується в позовну давність, і її перебіг після переривання починається спочатку. Обставини, що переривають перебіг позовної давності, можуть виникнути в будь- який час до її спливу. При цьому згідно з ч.1 ст.265 ЦК залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. А тому, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 листопада 2012 року розглянув справу № 6-101 цс 12, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 необхідно відмовити за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.15,60,61,212-215, 223 ЦПК України, ст.ст. 256,257,260,261,264,265, 1046,1047, 1049 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_4