Справа № 2/2506/485/11 Провадження № 22-ц/795/1641/2016 Головуючий у I інстанції -Лямзіна Н. Ю. Доповідач - Харечко Л. К.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Позігуна М.І., Висоцької Н.В.,

з участю секретарів: Шевченко М.О., Халимон Т.Ю., представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2011 року позовні вимоги задоволені, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 111150 грн. грошових коштів, 1111 грн. 50 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального закону.

Доводи скарги зводяться до того, що зазначений договір відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України є недійсним, оскільки фактично умови договору не були виконані, так як грошові кошти були передані іншій особі - ОСОБА_4, який і позичив їх у позивача.

Також ОСОБА_2 посилається на те, що при наявності боргу в сумі 65000 грн., суд стягнув 46150 грн. штрафу, що складає більш, ніж 70 % від основної суми боргу, тобто судом порушені положення ч.3 ст.551 ЦК України, яка надає суду право зменшити розмір штрафних санкцій через не співмірність з розміром основного зобов'язання. Крім того, зазначає, що суд стягнув штраф в розмірі 46150 грн., який обчислив у відсотках від суми грошового зобов'язання за кожен день прострочення, що є пенею, чим, на її думку, порушив правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України.

Окрім зазначеного ОСОБА_2 вказує, що суд залишив поза увагою і інші обставини, які мають істотне значення для справи, а саме, що 24.02.2012 року у відповідачці народилася дитина і вона є матір'ю - одиначкою, тимчасово не працюючою, що говорить про те, що остання не має можливості виплатити таку суму боргу.

Доводами апеляційної скарги є й те, що суд в порушення правових норм в резолютивній частині рішення зазначив стягнути борг з ОСОБА_2 як з солідарного боржника, а в мотивувальній частині про те, що у відповідача виникла заборгованість по кредиту і станом на 01.12.2010 року становить 31383,31 дол. США. Проте, вказане не має ніякого відношення до договору позики, укладеного 03.11.2009 року.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити заочне рішення без змін, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність доводів апеляційної скарги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача. обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 03.11.2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений та нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого, позичальник отримала грошові кошти в сумі 65000 грн. у строк до 03.11.2010 року. Також договором був встановлений штраф в розмірі 1 % від суми заборгованості за кожний день прострочки, який мав сплатити позичальник у випадку несвоєчасного повернення позики.

Станом на день звернення з позовом до суду відповідач позику не повернула, в зв'язку з чим позивач, збільшивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_2 111150 грн. грошових коштів (сума позики та штраф), посилаючись на те, що станом на 13.01.2011 року кількість днів прострочки становить 71 день, а отже сума штрафу складає 46150 грн..

Відповідно до положень ст.ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошову кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями ст. 1052 ЦК України встановлено, що у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Також, пунктом 4.1 договору позики передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати позики, позичальник має сплатити позикодавцю штраф у розмірі 1 % з суми заборгованості за кожний день прострочки.

Таким чином, дійшовши висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі та стягуючи неповернуту суму позики та відсотки за 71 день прострочки, суд першої інстанції вірно виходив з того, що вони ґрунтуються на вимогах закону та доказах, які містяться в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив положення ст.ст. 551, 549 ЦК України та не взяв до уваги правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України, до уваги апеляційним судом не сприймаються з огляду на те, що ч.3 ст.551 ЦК надає право суду на зменшення її розміру у випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, тобто зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки) через не співмірність з розміром основного зобов'язання, проте, у даному випадку, розмір основного зобов'язання складає 65000 грн., а розмір неустойки - 46150 грн., що не перевищує розміру основного зобов'язання та є меншим від основної суми боргу.

Порушення судом положень ст. 549 ЦК України в даному випадку також відсутнє, оскільки сторонами під час укладення договору було передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати (повернення) позики, позичальник повинен сплатити позикодавцю штраф в розмірі 1 % з суми заборгованості за кожен день прострочки.

Посилання ОСОБА_2 на те, що сторони не виконали вимог договору позики, оскільки фактично позику отримала інша особа, що відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України свідчить про недійсність договору, не дають підстав для звільнення відповідача від виконання умов договору та взятих на себе зобов'язань по поверненню грошових коштів позивачу, а такі обставини, як те, що відповідачка не має можливості виплатити борг у зв'язку з народженням доньки та відсутністю заробітку, не звільняють останню від цивільно-правової відповідальності, яку вона взяла на себе в момент укладення договору.

Доводи скарги про те, що суд стягнув з відповідачки борг як з солідарного боржника, зазначивши про це в резолютивній частині, а також доводи про те, що суд зазначив в мотивувальній частині рішення про наявність боргу по кредиту, що не відповідає положенням договору, не впливають на правильність і законність по суті судового рішення та на його виконання, оскільки матеріали справи свідчать про те, що рішення фактично виконано шляхом передачі належного відповідачці майна, стягувачу - позивачу.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить доводів, які б давали підстави для її задоволення, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: