Справа №317/3471/15-ц
№/п 2/317/155/2016
24 лютого 2016 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Гончаренко П.П.
при секретарі Ігнатченко Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог Відділ державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області про визнання права власності, суд
Між позивачем та ОСОБА_2 була досягнута домовленість, що він на підставі довіреності переоформить автомобіль на своє ім'я та стане власником. На підставі вказаної вище довіреності позивачу були надані повноваження знімати його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, продавати, міняти, здавати в оренду з правом отримання грошей, проводити заміну вузлів, агрегатів, кольору в автомобілі та ряд інших повноважень, які властиві та притаманні власнику транспортного засобу, що зазначені в довіреності.
Після укладених угод позивач вільно та безперешкодно володів транспортним засобом в своїх особистих потребах. Проте, у грудні 2014 року позивач звернувся до Запорізького МРЕВ-1 ОСОБА_5 України з метою здійснення переоформлення вказаного автомобіля на своє ім'я, але інспектором Запорізького МРЕВ-1 ОСОБА_5 України його проінформував, що даний транспортний засіб на підставі постанов державного виконавця відділу ДВС Запорізького РУЮ Запорізької області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
В судове засідання позивач не зявився від представника позивача надійшла заява в якій позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд їх задовольнити та розглянути справу без її участі.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання не зявилась, повідомлялась належним чином, але судові повістки не отримує.
Представник третьої особи без самостійних вимог Відділ державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області в судове засідання не зявився, повідомлені належним чином. Надіслали на адресу суду заяву про розгляд справи призначеної на 08.02.2016 року без їх участі.
Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки задоволення позовних вимог позивача не порушує невизнані або оскаржувані права, свободи чи інтереси будь-яких осіб.
У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.
Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, а саме документами, наданими позивачкою, копії яких знаходяться в матеріалах справи, а їх оригінали були досліджені судом в судовому засіданні.
Також позивачем надано до матеріалів справи копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на імя ОСОБА_2.
Всі викладені обставини підтверджуються матеріалами справи, ніким не заперечувалися.
Підстави сумніватися у достовірності наданих позивачем документів відсутні.
У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Як передбачено п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Крім того, Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.
Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, норм актів законодавства України та судової практики, в дійсності між позивачем та відповідачем був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач передав у власність позивача автомобіль, а останній прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів визначену між сторонами.
Тому довіреність була видана відповідачем виключно з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу, який я з відповідачем насправді вчинили, тому до відносин нас, як учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який ми мали на увазі, тобто який ми з відповідачем приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві ми з відповідачем свідомо документально оформили її, але насправді між нами були встановлені правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу.
У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як передбачено ч.1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин свідчить те, що фактично позивачу були передані всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобіля, виїздом за кордон, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля.
Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст.ст. 316. 317, 319 ЦК України.
Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Як передбачено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Крім того, у відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України власник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд, а на підставі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод в праві користування та розпорядження своїм майном.
Постанови про арешт майна боржника (у тому числі і автомобіля) ВДВС Запорізького РУЮ Запорізької області, винесено 06.02.2013 р. на виконання виконавчого листа № 0810/2426/2012 від 24.01.2013 р. та 15.04.2014 р. на виконання виконавчого листа № 317/3678/13-ц від 04.12.2013 р., створює позивачу перепони у праві володіння та користування автомобілем.
Норми-принципи ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантують та забезпечують непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена в його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом.
На підставі викладеного суд вважає, за необхідне винести заочне рішення по справі, яким позовні вимоги задовольнити.
З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст. 7, 10, 11, 60, 212, 213, 215, 224-226 ЦПК України, ст. 15, 16, 235, 319, 386, 387, 392, 655, 656 ЦК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог Відділ державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області про визнання права власності задовольнити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Запорізький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя П.П. Гончаренко