АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2578/16 Справа № 204/2279/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Черкез Д. Л. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

23 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Красногвардійськог районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсними.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено /а.с. 217-221/.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення скасувати та ухвалити нове яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /ас. 227-230/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 1241 від 10.09.1998 року зроблений відділом РАГСу Кіровської районної ради м. Дніпропетровська /а.с. 7/.

Після його смерті, спадкоємиця першої черги по закону - дружина ОСОБА_5, своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, та син, позивач по справі ОСОБА_2, який відмовився від своєї частки на спадщину на користь матері, що підтверджується спадковою справою № 870/98р. ОСОБА_6 14.05.1999 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом /а.с. 51-57/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помирає ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 3382 зроблено 23.04.2008 року відділом реєстрації смерті ДМУЮ Дніпропетровської області /а.с. 8/.

Після її смерті з заявою про прийняття спадщини звернувся онук ОСОБА_3 (відповідач по справі) та син ОСОБА_2 (позивач по справі), що підтверджується спадковою справою /а.с. 77, 107/.

Також з матеріалів справи вбачається, що 23.12. 2004 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким зробила розпорядження на випадок своєї смерті усе належне їй на день смерті майно заповіла ОСОБА_3 /а.с. 119/.

ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.12.2013 року на житловий будинок АДРЕСА_2 та свідоцтво про право на спадщину від 20.12.2013 року на 7/9 частини житлового будинку АДРЕСА_1 /а.с. 36, 37/.

Звертаючись до суду з заявою про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.05.1999 року на ім'я ОСОБА_5 та визнання недійсним заповіту від 23.12.2004 року складеного від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 позивач посилається на те, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.05.1999 року нотаріусом були порушені вимоги ст. 529 ЦК УРСР та Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій. У травні 2014 року після звернення ОСОБА_3 з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_2 та виселенні його цього будинку, позивачу стало відомо, що 23.12.2004 року його мати ОСОБА_5 склала заповіт на ім'я ОСОБА_3. Позивач вважає, що заповіт складений з порушенням вимог законодавства, що на час смерті батька ОСОБА_4 він був зареєстрований та проживав у домоволодінні АДРЕСА_2, а тому відповідно до ст. 549 ЦК України фактично прийняв спадщину.

Також позивач вважає, що на момент складання заповіту, його мати ОСОБА_5, не могла розуміти своїх дій та керувати ними оскільки тяжко хворіла, чим скористався відповідач та примусив її скласти заповіт на його ім'я.

При вищенаведених обставинах справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 553 ЦК України в редакції 1963 року спадкоємець по закону або за заповітом вправі відмовитися від спадщини на протязі шести місяців з дні відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь когось з інших спадкоємців. Подальше скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2, після смерті свого батька ОСОБА_2, відмовився від своєї частки спадщини користь матері, що підтверджується його заявою, яка знаходиться у спадковій справі № 870/98р /а.с. 51 зворот/.

Щодо посилань позивача ОСОБА_2 на те, що він після смерті батька відмовився тільки від частки майна на користь матері, а саме від житлового будинку АДРЕСА_2, а житловий будинок АДРЕСА_1 він прийняв у спадщину, то їх не можна прийняти до уваги, так як заява про відмову від спадщини відноситься до всієї спадщини в цілому, тому навіть якщо на момент відмови від спадщини і не був відомий увесь склад спадщини, відмова розповсюджується на все це майно. Не допускається і відмова від частки спадщини.

Відносно позовних вимог про визнання заповіту недійсним, то у відповідності з вимогами ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до роз'яснень в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 09.07.2015 року по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 48 від 10.12.2015 року вияснити психічний стан ОСОБА_5 на період укладення та підписання нею заповіту 23.12.2004 року не представляється можливим /а.с. 204-206/.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що підстави передбачені ч.1 ст. 225 ЦК України для визнання заповіту недійсним відсутні, так яку відсутня необхідна наявність того факту, що особа в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П. Демченко Е.Л.