АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22ц/790/2913/16
Справа №638/9752/15-ц Головуючий1 інстанції - Шишкін О.В.,
Категорія: недоговірні зобов'язання Доповідач - Кіпенко І.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 р. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Кіпенка І.С.,

суддів - Пшенічної Л.В., Шаповал Н.М.,

за участі секретаря - Брулевича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами прокуратури Харківської області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю та прийняттям незаконних рішень,

в с т а н о в и л а :

11 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю та прийняттям незаконних рішень.

В обґрунтування вимог позивач посилалась на те, що 19 листопада 2004 року постановою Ленінського районного суду м. Харкова від був незаконно притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді арешту строком на 10 діб.

07.09.2005 року Верховний Суд України встановив відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення.

На протязі 2005-2009 років відповідач, на думку ОСОБА_2, умисно ухилявся від виконання своїх посадових обов'язків та виносив чисельні рішення про відмову в порушенні кримінальної справи відносно судді, які апеляційною інстанцією були скасовані з направленням справи на новий розгляд.

Такими діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях з приводу несвоєчасного та необ'єктивного проведення перевірки його заяви, внаслідок чого знизився престиж позивача, порушені його нормальні життєві зв'язки, стосунки з оточуючими людьми у зв'язку з чим просив стягнути з прокуратури Харківської області на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 328 860 (триста двадцять вісім тисяч вісімсот шістдесят тисяч) гривень.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні з підстав викладених в позовній заяві.

Представник прокуратури Харківської області надав суду першої інстанції письмові заперечення проти позову, в яких вказував на те, що позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, органами прокуратури ніяких порушень прав ОСОБА_2 не допущено, просив у позові відмовити.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Суд стягнув з прокуратури Харківської області на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2016 року з прокуратури Харківської області на користь держави стягнуто судовий збір в розмірі 510 грн. 24 коп.

Не погодившись з вказаними рішеннями прокуратура Харківської області оскаржила їх в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі на рішення від 15 березня 2016 року посилаючись на не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, апелянт просить вказане рішення в частині часткового задоволення позовних вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повність, в іншій частині оскаржуване рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги прокуратура Харківської області зазначила, що нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю саме органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду є ст.1176 ЦП України, а не ст.1172 вказаного кодексу на яку посилається позивач ОСОБА_2, оскільки правовідносини, які виникли між ними та прокуратурою Харківської області врегульовані кримінальним процесуальним законодавством України. Суб'єктом відповідальності у вказаній справі є саме держава, а не конкретний орган досудового слідства чи прокуратури, що заподіяв шкоду.

Також, апелянт вважає недоведеним протиправність дій посадових осіб органів прокуратури Харківської області стосовно ОСОБА_2 та зазначає, що сам факт скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи не може свідчити про протиправність дій органів прокуратури, наявність моральної шкоди та причинного зв'язку між ними.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення від 03 червня 2016 року апелянт посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким питання щодо розподілу судових витрат вирішити на підставі ст.88 ЦПК України.

Судова колегія, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення скасуванню з підстав, передбачених п. п. 3, 4, ч.1 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються;

- чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння йому моральної шкоди незаконними та неправомірними діями відповідача.

Судова колегія погоджується з висновками суду, що спірні правовідносини врегульовано загальними підставами відповідальності за завдану моральну шкоду та передбачені нормами статей 23, 1167 ЦК України.

Однак подальші висновки суду про доведеність позовних вимог та задоволення позову не відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

За змістом ч.6 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).

На підставі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст.23 ЦК України).

Відповідальність за шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі рішеннями, діями бездіяльністю працівника під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків згідно зі ст. 1172 ЦК України покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах.

Оскільки ОСОБА_2 пов'язує завдану йому моральну шкоду з діями (бездіяльністю) органів прокуратури з неналежним виконанням прокуратурою своїх обов'язків, то позивач має довести, а суд оцінити докази і факти протиправності дій прокуратури, наявності шкоди та причинного зв'язку між ними.

Вимогами ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) роз'яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Так, позивач ОСОБА_2 стверджував, що неправомірними діями службових осіб прокуратури Харківської області йому завдано моральну шкоду, яка полягає у тривалих душевних, моральних та фізичних стражданнях, зниженні його престижу, порушені нормальних життєвих зв'язків та стосунків з оточуючими людьми.

Доказом неправомірності дій службових осіб прокуратури, на думку позивача, являються судові ухвали про скасування постанов про відмову у порушенні кримінальної справи відносно судді та тяганина у розгляді його заяви і прийнятті остаточного рішення.

За встановлених обставин справи судова колегія вважає, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, постанови про відмову у порушенні кримінальної справи на які посилається позивач, скасовувались з формальних підстав для додаткових перевірок, за результатами яких в порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_2 було остаточно відмовлено.

Саме по собі скасування постанови про відмову у порушенні кримінальної справи безспірно не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу.

Інших належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій працівників прокуратури Харківської області, факту наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначеного органу та їх вини в заподіянні цієї шкоди, позивачем суду не надано.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року ухвалено з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2016 року щодо судових витрат є похідним рішення суду від 15 березня 2016 року, також підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п. 3, 4 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги прокуратури Харківської області - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 червня 2016 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - І.С. Кіпенко

Судді - Л.В. Пшенічна

Н.М. Шаповал