УХВАЛА

Іменем України

08 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Євтушенко О.І., Ситнік О.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» про повернення земельної ділянки та не перешкоджання у володінні та користуванні, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області.

З моменту отримання державного акта, її земельна ділянка знаходилася в користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» (далі - ТОВ «ВНФ «Зеленогірське»). Вона вирішила господарювати самостійно і звернулася до директора ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» із проханням не обробляти її земельну ділянку.

Через деякий час вона дізналася про існування договору оренди землі строком на 10 років, але договору оренди вона не підписувала.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просила суд зобов'язати ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» повернути її земельну ділянку та не перешкоджати їй у володіння та користуванні.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2016 року, позов ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» про повернення земельної ділянки та не перешкоджання у володінні та користуванні задоволено.

Зобов'язано ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» повернути ОСОБА_4 земельну ділянку площею 3,97 га, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради та належить їй на підставі державного акта від 09 березня 2004 року серії НОМЕР_1 та не чинити перешкод у її користуванні.

Стягнуто з ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» на користь ОСОБА_4 5 846 грн 16 коп. судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» незаконно, без відповідної правової підстави заволоділо спірною земельною ділянкою, що є власністю позивача.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що ОСОБА_4 було відомо про наявність договору оренди та відомі його умови, а також те, що позивач отримувала орендну плату, є необґрунтованими та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 31 березня 2000 року позивач, як власник земельного паю, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, уклала договір оренди земельної частки (паю) з ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» строком на 5 років , тобто з 01 січня 2000 по 01 січня 2005 року.

09 березня 2004 року ОСОБА_4 отримала державний акт серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 3,97 гектарів у межах згідно з планом, яка розташована на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, при цьому договір оренди вона не переуклала.

Крім того, встановлено, що земельна ділянка, яка належить позивачу обробляється ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» на підставі договору оренди землі від 15 грудня 2010 року.

Зазначений договір зареєстрований у відділі Держкомзему в Любашівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено відповідний запис.

Пунктом 8 спірного договору визначено, що договір укладено на 10 років.

Позивач звернулась до директора ТОВ «ВНФ «Зеленогірське», щоб земельний пай в подальшому не обробляли, вказуючи на те, що вона договір оренди не підписувала і з умовами оренди не згідна, що підтверджується письмовою заявою ОСОБА_4 від 24 грудня 2014 року.

Судом першої інстанції на підставі проведеної судово-почеркознавчої експертизи від 30 вересня 2015 року № 1937/02 достовірно встановлено, що позивач договір оренди землі від 15 грудня 2010 року та акт прийому-передачі не підписувала.

Посилання ТОВ «ВНФ «Зеленогірське» на те, що договір оренди землі від 15 грудня 2010 року не визнаний недійсним, є безпідставними з огляду на роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наданими у п. 8 постанови від 06 листопада 2009 року № 9, згідно з якими не може бути визнаний недійсним правочин, який не було вчинено.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-наукова фірма «Зеленогірське» відхилити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.І. Євтушенко О.М. Ситнік