Справа № 530/1776/15-ц
Номер провадження 2/530/31/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2016 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Бондар (Кравченко) М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.

В судове засідання з»явилася позивач та її представник і підтримали уточнені позовні вимоги.

Представник відповідача, Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, заслухавши позивача та представника які підтримали позовні вимоги, заяитавши заяву відповідача, який визнав позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідачем у позові заявлено Попівську сільську раду Зіньківського району Полтавської області, як представницький орган територіальної громади у комунальній власності якої знаходиться земля, на якій розміщений житловий будинок.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Судом встановлено, що 10 травня 1990 року в селі Заїченці, Зіньківського району Полтавської області помер батько позивача, ОСОБА_2, свідоцтво про смерть серії ІІ-КЕ № 437021 (а.с.6).

Спадкове майно, що залишилося після його смерті складається з житлового будинку № 1 по вулиці 40-річчя Перемоги в селі Заїченці, Зіньківського району, Полтавської області.

Відповідно до довідки Попівської сільської ради № 02-32/605 від 18.09.2015 року, ОСОБА_2. на день смерті був зареєстрований та проживав ІНФОРМАЦІЯ_1 по вулиці 40-річчя Перемоги в селі Заїченці, Зіньківського району, Полтавської області (а.с.11).

Згідно з довідкою сільської ради № 22/197 від 06.11.2015 року, будинковолодіння № 1б, по вулиці 40-річчя Перемоги в селі Заїченці, Зіньківського району, Полтавської області, станом на 01.07.1990 року, відносилось до типу двору колгоспного двору. Членами двору були: голова двору ОСОБА_2, співмешканка ОСОБА_3 (а.с.10).

ОСОБА_3 померла 03 липня 2003 року (а.с.7).

Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення вказаних правовідносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, а відповідно до ч.2 ст. 123 ЦК Української РСР розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, влючаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Як зазначено вище, на день смерті ОСОБА_2 членами колгоспного двору були він і його співмешканка ОСОБА_3, тобто кожному належало по ? частині майна колгоспного двору.

Відповідно до ст. 563 ЦК Української РСР, в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство у майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила розділу «спадкове право» ЦК Української РСР. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах.

Таким чином після смерті члена колгоспного двору, ОСОБА_2, його особисте майно успадкувала його донька, позивачка, ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_3 не перебувала у шлюбі з спадкодавцем і не могла бути спадкоємцем за законом.

Після смерті останнього члена колгоспного двору, ОСОБА_3, відкрилась її спадщина. Відповідно до пункту 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду справ про спадкування», якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року та не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування на підставі ЦК УРСР, право спадкування виникає також у спадкоємців за законом третьої, четвертої та п»ятої черг, відповідно до статей 1263-1265 ЦК України. У такому разі право прийняття спадщини в особи, яка є спадкоємцем за законом третьої, четвертої та п»ятої черг здійснюється у строки, встановлені ч.2 ст.1270 ЦК України.

Після смерті ОСОБА_3 ніхто з її спадкоємців за заповітом чи за законом до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звернувся. Таким чином спадкоємці ОСОБА_3, якщо такі маються, відповідно до ст. 1272 ч. 1 ЦК України, вважаються такими, що не прийняли її спадщину.

Відповідно до пункту 1 вищезазначеного ОСОБА_4 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, із метою єдності правозастосовної практики і уникнення колізій щодо спадкування державою (ст. 555 ЦК УРСР) та переходу спадщини, визнаної судом відумерлою, у власність територіальних громад (ст. 1277 ЦК України), правила абзацу 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК слід застосовувати, якщо спадщина відкрилася після 01 липня 2003 року, про те не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР.

Згідно довідки виконавчого комітету Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 04 грудня 2015 року № 02-22/216, наданої судді Зіньківського районного суду Должко С.Р., згідно даних погосподарських книг Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, ОСОБА_2, який помер 10.05.1990 року, мав дітей: сина ОСОБА_5 -ІНФОРМАЦІЯ_2, сина ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_4, дочку ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_3, яка померла 03.07.2003 року, мала дітей: сина ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_6, дочку ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_7. На території сільської ради вище зазначені громадяни не проживають, місце їх проживання невідоме.

Виконавчий комітет також повідомляє, що ОСОБА_3 з 20 лютого 1990 року і до дня смерті 03 липня 2003 року проживала в будинку-інтернаті для людей похилого віку, що на той час належав СБК «Зоря» Зіньківського району, який знаходиться в с. Заїченці Зіньківського району.

Зі слів позивача, ОСОБА_1, її брат ОСОБА_5, якщо живий, ймовірно проживає у Російській Федерації, точне місце його проживання або перебування їй невідоме, з братом вона востаннє бачилася у 1990 році на похороні батька, ніяких стосунків вони не підтримували і не підтримують, її брат ОСОБА_6 помер у 1965 році, її брат ОСОБА_7 помер приблизно у 1952 році, чи живі діти ОСОБА_3 і де вони проживають або перебувають їй невідомо. В похованні померлої ОСОБА_3 вона приймала безпосередню участь, діти ОСОБА_3 в похованні матері участі не приймали.

Факт родинних відносин позивача зі спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1, серії ЯЯ № 851435, де її батьком вказано ОСОБА_10 (а.с.5).

На звернення позиваки по питанню видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно у вигляді житлового будинку № 1, розташованого по вулиці 40-річчя Перемоги в селі Заїченці, Зіньківського району, Полтавської області їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правостановлюючого документа на вказаний будинок у спадкодавця (а.с.22).

На замовлення позивача ОСОБА_1 28 жовтня 2015 року в ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» виготовлено технічний паспорта на садибний житловий будинок за № 1 б, на вул. 40-річчя Перемоги, в с. Заїченці. Зіньківського району, Полтавської області, який в цілому складається з: житлового будинку літ. А-1; літньої кухні літ. Б; навісу літ. Б; сараю літ. В, Г; вбиральні літ. Д; огорожі №1; колодязю питного №2 (а.с.13-17).

Згідно довідки за від 03.07.2015 року № 02-32/406 наданої виконавчим комітетом Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, земельна ділянка, яка

знаходиться за адресою: село Заїченці, Зіньківського району, Полтавської області, вул. 40-

річчя Перемоги, буд. 1 б не приватизована та перебуває у віданні Попівської сільської

ради.

Згідно довідки виконавчого комітету Попівської сільської ради Зіньківського

району Полтавської області від 14 грудня 2015 року № 02-32/857, позивач ОСОБА_1

ОСОБА_11 відразу після смерті ОСОБА_3, яка померла 03 липня 2003

року, стала безперервно і відкрито володіти усім садибним житловим будинком за № 1 б,

на вул. 40-річчя Перемоги, в с. Заїченці, Зіньківського району, Полтавської області, та

проживати в ньому, підтримувала належним чином його технічний стан, регулярно

виконувала ремонт будинку та господарських будівель, користувалася земельною

ділянкою, що була надана їй відповідно до рішення сімнадцятої сесії сільської ради від

01.04.1994 року, сплачувала відповідні платежі, ці дії вона виконує і до цього часу.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 03 липня 2003 року добросовісно заволоділа

вищевказаним нерухомим майном і до цього часу продовжує відкрито, безперервно

володіти даним нерухомим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Згідно положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.Суд має виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Положеннями статей 16, 344, 396 ЦК, передбачено, що до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна, його правонаступник або орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Зміст частини першої статті 344 ЦК передбачає, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач в суді довів, про

1.Законність об'єкту володіння - прийняття майна в експлуатацію;

2.Добросовісність володіння- без умислу причинити шкоду іншій особі;

3.Безперервність, відкритість володіння- дії особи як володільця будинку, ремонт, страхування, різні проплати за будинок;

4.Давність володіння - безперервність володіння, проживання і користування будинком.

Згідно з Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 і №69, суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. г) п.6 Постанови №20 від 22.12.95 р. Про судову практику у справах за позовами по захист права приватної власності, згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" ( 885-12 ) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року.

Визнання за позивачкою права приватної власності на житловий будинок не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), Закон України PCP «Про власність» (в редакції 1991 року).

Відповідно до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Позивач у суді довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі і є всі законні підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за позивачем.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись п.. 4, Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 120-123, 524, 529, 548, 549 ЦК Української PCP, ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 80, 212-223 ЦПК , п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Попівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування задоволити повністю.

Виділити частки з нерухомого майна, яке знаходиться в домоволодінні за № 1 б, на вул. 40-річчя Перемоги, в с. Заїченці, Зіньківського району, Полтавської області: А-1 житлового будинку, Б літньої кухні, б навісу, В сараю, Г сараю, Д вбиральні, № 1 огорожі, № 2 колодязя питного, якими за життя володіли члени колгоспного двору ОСОБА_2, який помер 10 травня 1990 року, та ОСОБА_3, яка померла 03 липня 2003 року, а саме: по 1/2 частині кожному із співвласників.

Визнати за позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, право власності в порядку спадкування на 1/2 частку нерухомого майна, яке знаходиться в домоволодінні за № 1 б, на вул. 40-річчя Перемоги, в с. Заїченці, Зіньківського району, Полтавської області, яким за життя володів її батько спадкодавець ОСОБА_2, який помер 10 травня 1990 року, яке позначене на плані земельної ділянки технічного паспорта на садибний житловий будинок відповідними літерами, цифрами і знаками, а саме: А-1 житлового будинку, Б літньої кухні, б навісу, В сараю, Г сараю, Д вбиральні, № 1 огорожі, № 2 колодязя питного.

Визнати за позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, право власності за набувальною давністю на 1/2 частку нерухомого майна, яке знаходиться в домоволодінні за № 1 б, на вул. 40-річчя Перемоги, в с. Заїченці, Зіньківського району, Полтавської області, яким за життя володіла ОСОБА_3, яка померла 03 липня 2003 року, і яке позначене на плані земельної ділянки технічного паспорта на садибний житловий будинок відповідними літерами, цифрами і знаками, а саме: А-1 житлового будинку, Б літньої кухні, б навісу, В сараю, Г сараю, Д вбиральні, № 1 огорожі, № 2 колодязя питного.

Визнати за позивачем ОСОБА_1, 21 травня 1952 року

народження, право власності в цілому на нерухоме майно, яке знаходиться в домоволодінні за № 1 б, на вул. 40-річчя Перемоги, в с. Заїченці, Зіньківського району, Полтавської області, яке позначене на плані земельної ділянки технічного паспорта на садибний житловий будинок відповідними літерами, цифрами і знаками, а саме: А-1 житловий будинок, Б літню кухню, б навіс, В сарай, Г сарай, Д вбиральню, № 1 огорожу, № 2 колодязь питний.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_12