АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/1794/15-ц Номер провадження 22-ц/786/743/16Головуючий у 1-й інстанції Омельченко І. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Карпушина Г.Л., Корнієнка В.І.

при секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 3 грудня 2015 року по справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк»», звернувся до Кобеляцького районного суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовної заяви вказував, що відповідно до умов укладеного договору №DNH4KР71921052 від 04.02.2006 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 1953,90 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк надав відповідачу строковий кредит, однак він у порушення умов договору у встановлений строк не проводив чергові платежі. Посилався на те, що станом на 14.08.2015 року за відповідачем по укладеному кредитному договору рахується заборгованість на загальну суму 15120,01 грн. яку, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_2 Крім цього, позивач просив суд стягнути на користь Банку сплачений судовий збір.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2016 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

З даним рішенням суду не погодився ПАТ КБ «Приватбанк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 3 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити, судові витрати покласти на відповідача. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, а також таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, згідно заяви від 4 лютого 2006 року № DNH4KР71921052 ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_2 строковий кредит у сумі 1953,90 грн. строком на 12 місяців на придбання мобільного телефону. Відсоткова ставка - 2,09 % в місяць з кінцевим терміном повернення кредиту 05.02.2007 рік (а.с.5).

При укладенні вище вказаного договору сторони дійшли згоди щодо умов надання споживчого кредиту фізичним особам.

Із п.5 зазначених Умов вбачається, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів встановлюється строком на 5 років (а.с.6-9).

Із акту прийому-передач товару №DNH4KР71921052 вбачається, що мобільний телефон переданий ОСОБА_2 04.02.2006 року (а.с.10).

Згідно розрахунку сум заборгованості, відповідач, ОСОБА_2 станом на 13.08.2015 року свої кредитні зобовязання не виконує, заборгованість перед Банком не погашає, а тому у нього утворилась заборгованість по кредиту на загальну суму 15120,01 грн. (а.с.4).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «Приватбанк» не заявляв про поновлення йому строку звернення до суду та причини його пропуску, а відповідач ОСОБА_2 заявив у судовому засіданні клопотання про застосування строку позовної давності, на підставі чого суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14).

Наявність заборгованості відповідача перед позивачем належними та допустимими доказами не спростована, тому є доведеною. Але, як вбачається з матеріалів справи, останній платіж ОСОБА_2 здійснив 30 січня 2007 року, а строк виконання зобовязання сплати за кредитом настав 04 лютого 2007 року.

З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся лише 03.09.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. При цьому, позивач не заявляв про поважність причин пропуску встановленого законом строку та не просив його поновити.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 3 грудня 2015 року залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 3 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_3 /підпис/ ОСОБА_4

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: