АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1937/16 Справа № 206/2791/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зайченко С. В. Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П.,Тамакулової В.О.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Дніпропетровське міське відділення енергозбуту ПАТ "ДТЕК"Дніпроенерго", Комунальне підприємство "Дніпроводоканал", Комунальне підприємство "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради, Публічне Акціонерне Товариство "Дніпрогаз", Міське комунальне підприємство "Дніпропетровські міські теплові мережі" про визнання осіб тимчасовими наймачами та визнання періоду тимчасового не проживання позивача в квартирі з поважних причин та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди ,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 тимчасовими наймачами квартири АДРЕСА_1, в період з 09 червня 2012 року по 30 березня 2015 року, та визнати її тимчасову відсутність у спірній квартирі в зазначений період з поважних причин.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка посилалась на те, що вона є власником вказаної квартири, однак користуватися нею не могла, оскільки відповідачі самоправно перешкоджали їй у праві проживати там. За позовом колишнього власника спірної квартири ОСОБА_6, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2011 року з указаної квартири була виселена ОСОБА_3, без надання іншого житлового приміщення, а за рішенням цього ж суду від 29 травня 2012 року виселені ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 Між тим, у добровільному порядку вони не виселились. При примусовому виконанні рішення, 29 жовтня 2013 року державним виконавцем було встановлено, що в спірній квартирі ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 відсутні, однак там проживає ОСОБА_3, яка була виселена з квартири 11 квітня 2011 року. Відповідачі з 09 червня 2012 року по 30 березня 2015 року самоправно мешкали у її квартирі, користувались комунальними послугами не сплачуючи за них, у зв*язку з чим вона зверталась з заявами до третіх осіб про проведення перерахунку за послуги, оскільки вона з поважних причин не проживала у спірній квартирі, однак їй було відмовлено.

Вважає, що за час перебування в квартирі та користування усіма комунальними послугами відповідачі фактично були тимчасовими наймачами, а тому набули обов*язку споживачів.

У листопаді 2015 року позивачка збільшила свої вимоги та просила визнати ОСОБА_3 тимчасовим наймачем квартири АДРЕСА_1, у період з 09 червня 2012 року по 30 листопада 2015 року та стягнути солідарно з відповідачів судовий збір.

21 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення 10 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та судових витрат.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2015 року в задоволенні як первісного позову так і зустрічного було відмовлено.

З таким рішенням, не погодилась ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати в частині відмови їй у позові та ухвалити нове рішення, по суті заявлених нею вимог.

Відповідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду ОСОБА_2 оскаржується лише в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, його законність і обґрунтованість в іншій частині, колегією суддів не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення в оскарженій частині відповідає вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2012 року, яке залишено без змін апеляційною інстанцією від 08 жовтня 2012 року, було усунуто ОСОБА_6, як власнику, перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1. ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 були виселені з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Згідно до витягу КП "ДМБТІ" Дніпропетровської обласної ради від 09 червня 2012 року про державну реєстрацію прав, ОСОБА_2 належить на праві власності спірна квартира, на підставі договору дарування від 17 травня 2012 року, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

Виходом за адресою спірної квартири, для примусового виконання рішення суду від 29 травня 2012 року, державним виконавцем Самарського ВДВС було встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 у червні 2013 року виселилися з квартири у добровільному порядку. Однак у квартирі мешкала ОСОБА_3, що підтверджується складеним актом від 29 жовтня 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

За частинами 1,2,4 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 156 ЖК України визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Частиною першою ст.810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч. 1 ст.811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Згідно до ч. ч. 1,3 ст.816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживають разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов'язків щодо користування житлом. Якщо наймачами житла є кілька осіб, їхні обов'язки за договором найму житла є солідарними.

Розглядаючи спір по суті, судом першої інстанції правильно було встановлено, що ОСОБА_2, як власник спірної квартири, ніяких договорів найму чи оренди з відповідачами не укладала, а тому фактичне перебування в квартирі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до червня 2013 року, а також ОСОБА_3, станом на 29 жовтня 2013 року, не може свідчити про набуття ними статусу наймачів квартири.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання відповідачів 1,2,3 тимчасовими наймачами спірної квартири у зазначені періоди, районний суд правильно прийшов до висновку, що позивачкою не було надано належних та допустимих доказів, у розумінні вказаних вимог Закону, стосовно продовження користуватися ОСОБА_3, а також ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення такого захисту, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення, в частині вимог про визнання тимчасового не проживання позивачки в квартирі з поважних причин, за період з 09 червня 2012 року по 30 березня 2015 року, суд першої інстанції обґрунтовано не знайшов правових підстав для їх задоволення зазначивши, що визначений у позові ОСОБА_2 спосіб захисту її прав та інтересів, не відповідає нормам ст.16 ЦК України.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яка до того ж за своїм змістом відтворює доводи заявника, викладені у позовній заяві і, які суд першої інстанції урахував під час розгляду справи та дав їм належну оцінку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що при вирішенні даного спору, суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував права та обов'язки сторін, правильно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні. У зв*язку з чим апеляційна скарга не задовольняється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: