Справа №591/8512/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/417/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_4 ОСОБА_5

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 січня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради до ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про стягнення шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 січня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради матеріальну шкоду у розмірі 51344 грн. 68 коп., а на користь держави судовий збір у розмірі 1378 грн.

Вказане рішення суду представник відповідача ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_4 ОСОБА_5 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, їх недоведеність, на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги вказується на те, що позивач ОСОБА_6 містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради не довів, що його права, свободи чи інтереси були порушені відповідачем ОСОБА_3 міським головою внаслідок заподіяної шкоди у звязку з оплатою за рахунок коштів позивача, який, до того ж, сам фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету, незаконно звільненим працівникам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 часу вимушеного прогулу.

Також в апеляційній скарзі представник відповідача посилається на те, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», згідно з яким матеріальна шкода, завдана територіальній громаді незаконними рішеннями міського голови відшкодовується за рахунок місцевого бюджету. Крім того, в апеляційній скарзі зауважується, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази стосовно вини відповідача ОСОБА_3 міського голови, як заподіювача можливої шкоди та наголошується на необґрунтованості розрахунку розміру матеріальної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_9 про задоволення апеляційної скарги, пояснення представника позивача ОСОБА_6 містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_10 та представника третьої особи ОСОБА_7 ОСОБА_11 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що за розпорядженням міського голови м. Суми від 06 лютого 2014 року за № 57-к на посаду директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради було призначено ОСОБА_7, а на посаду заступника директора цього департаменту начальника управління архітектури та містобудування головного архітектора ОСОБА_8 (а.с.39).

Відповідно до розпорядження міського голови м. Суми від 14 квітня 2015 року за № 149-к ОСОБА_7 було звільнено з посади директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 14 квітня 2015 року згідно з п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, тобто за одноразове грубе порушення трудових обовязків, а саме: надання містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок по вул. Черепіна 1/2 та 1/3 в м. Суми під будівництво торгового комплексу ТОВ «Епіцентр» з порушенням Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, затвердженого наказом Мінрегіонбуду від 07 липня 2011 року № 109 «Про затвердження порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст» (а.с.50).

Постановою Сумського районного суду Сумської області від 02 жовтня 2015 року визнано протиправним та скасовано розпорядження ОСОБА_3 міського голови від 14 квітня 2015 року № 149-к «Про звільнення ОСОБА_7В.». Також його поновлено на роботі на посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 14 квітня 2015 року і в цій частині постанову суду звернуто до негайного виконання. Стягнуто з департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради на користь ОСОБА_7 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 14 квітня 2015 року по дату фактичного поновлення на роботі на вказаній посаді і в цій частині постанову суду звернуто до негайного виконання в розмірі виплати за один місяць (а.с.59-62).

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року вищевказану постанову місцевого суду змінено в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнуто з департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради на користь ОСОБА_7 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2015 року по 28 травня 2015 року включно в розмірі 5757 грн. 12 коп. В іншій частині постанову Сумського районного суду Сумської області від 02 жовтня 2015 року залишено без змін (а.с.63-69).

Крім того, 29 травня 2015 року ОСОБА_3 міський голова ОСОБА_4 видав розпорядження за № 207-к, яким звільнив ОСОБА_7 з посади директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 14 квітня 2015 року за прогул без поважних причин за період з 14 квітня 2015 року по 29 травня 2015 року, за п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.35).

Постановою Сумського районного суду Сумської області від 21 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року, визнано протиправним та скасовано розпорядження ОСОБА_3 міського голови від 29 травня 2015 року № 207-к «Про звільнення ОСОБА_7В.». Поновлено ОСОБА_7 на роботі на посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 29 травня 2015 року і в цій частині постанову суду звернуто до негайного виконання. Стягнуто з департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради на користь ОСОБА_7 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 29 травня 2015 року по дату фактичного поновлення на роботі в посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради і в цій частині постанову суду звернуто до негайного виконання в розмірі виплати за один місяць (а.с.47-49, 51-58).

Розпорядженням міського голови м. Суми від 30 липня 2015 року за № 307-к поновлено ОСОБА_7 на посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 29 травня 2015 року (а.с.36).

Під час виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_7 на роботі департаментом містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради йому була нарахована та виплачена середня заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 16928,37 грн., що підтверджується довідкою від 20 січня 2016 року за № 57/06.01-20 та копіями платіжних доручень (а.с.98, 99-113).

Також за розпорядженням міського голови м. Суми від 24 липня 2015 року за № 294-к було звільнено ОСОБА_8 з посади заступника директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 24 липня 2015 року згідно з п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, тобто за одноразове грубе порушення трудових обовязків, а саме: невжиття заходів щодо недопущення видачі містобудівних умов та обмежень неповноважною особою та неповідомлення міського голови про зазначені факти (а.с.37).

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 13 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року, визнано протиправним та скасовано розпорядження ОСОБА_3 міського голови від 24 липня 2015 року за № 294-к «Про звільнення ОСОБА_8Б.». Поновлено ОСОБА_8 на роботі на посаді заступника директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради начальника управління архітектури та містобудування головного архітектора з 25 липня 2015 року і в цій частині постанову суду звернуто до негайного виконання. Стягнуто з департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради на користь ОСОБА_8 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 25 липня 2015 року по дату фактичного поновлення на роботі на посаді заступника директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради начальника управління архітектури та містобудування головного архітектора і в цій частині постанову суду звернуто до негайного виконання в розмірі виплати за один місяць (а.с.40-42, 43-46).

Розпорядженням міського голови м. Суми від 19 жовтня 2015 року за № 404-к було поновлено ОСОБА_8 на посаді заступника директора департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради начальника управління архітектури та містобудування головного архітектора ОСОБА_3 міської ради з 25 липня 2015 року (а.с.38).

Під час виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_8 на роботі департаментом містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради йому була нарахована та виплачена середня заробітна плата за час вимушеного прогулу у сумі 34416,29 грн., що підтверджується довідкою від 20 січня 2016 року за № 58/06.01-20 та копіями платіжних доручень (а.с.94, 95-97).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що постановами адміністративних судів, що набрали законної сили та в силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України мають преюдиційне значення, встановлено вину відповідача у незаконному звільненні третіх осіб, що відповідно до ст.237 КЗпП України покладає на цього відповідача, як на службову особу, винну в незаконному звільненні працівників, обовязок покрити шкоду, заподіяну позивачу у звязку з оплатою цим працівникам часу вимушеного прогулу.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вимогами ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 8 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Як передбачено ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Пунктом 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб, і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Правовий статус, порядок та правові гарантії перебування громадян України на службі в органах місцевого самоврядування регулюється Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а згідно ч.3 ст. 7 Закону на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим законом.

Стаття 24 даного Закону також передбачає, що матеріальна шкода, завдана територіальній громаді незаконними рішеннями сільських, селищних, міських голів, голів районних у місті, районних та обласних рад, їх заступників, керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів місцевого самоврядування, діями чи бездіяльністю посадових осіб місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок місцевого бюджету в порядку, встановленому законом. Сільські, селищні, міські, районні у місті, районні та обласні ради, сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної та обласної ради мають право зворотної вимоги (регресу) до посадової особи місцевого самоврядування, яка заподіяла шкоду територіальній громаді, у розмірах і порядку, визначених законами України та статутами територіальних громад, прийнятими відповідно до законів України.

Згідно ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.

В ст. 77 вказаного Закону йдеться про те, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

За визначенням терміну бюджет місцевого самоврядування (місцевий бюджет), наданого у ст.1 цього Закону, - це план утворення і використання фінансових ресурсів, необхідних для забезпечення функцій та повноважень місцевого самоврядування.

У ч.1 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що місцеві бюджети є самостійними, вони не включаються до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та інших місцевих бюджетів.

А відповідно до п.23 ч.1 ст.26 вказаного Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету.

Що стосується повноважень сільського, селищного та міського голови, як головної посадової особи територіальної громади відповідно села, селища, міста (ч.1 ст.12 цього ж Закону), то серед його повноважень є те, що він є розпорядником бюджетних коштів, використовує їх лише за призначенням, визначеним радою (п.13 ч.4 ст.42 даного Закону).

Однак, згідно з п.1.7 Положення про департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, затвердженого рішенням ОСОБА_3 міської ради від 29 січня 2014 року № 3013-МР, зі змінами, внесеними відповідно до рішення ОСОБА_3 міської ради від 06 травня 2015 року № 4291-МР, працівники ОСОБА_6 утримуються за рахунок коштів міського бюджету.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що юридичною підставою матеріальної відповідальності винної особи є заподіяння шкоди юридичним чи фізичним особам у результаті прийняття незаконних рішень, вчинення неправомірних дій або бездіяльності при здійсненні виконавчих функцій або повноважень місцевого самоврядування у випадках, передбачених законами, зокрема, при незаконному звільненні працівника шкода, заподіяна підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, покривається за рахунок виплати коштів з місцевого бюджету м. Суми.

Виходячи з вимог ст.3 ЦПК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, суд першої інстанції мав встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за захистом.

Виходячи з матеріалів справи, позивач не довів, що внаслідок поновлення третіх осіб на роботі, відповідно, при незаконному їх звільненні, у звязку з оплатою цим працівникам часу вимушеного прогулу за рахунок коштів місцевого бюджету м. Суми, так як частина з коштів міського бюджету була виділена позивачу на початку бюджетного року на утримання його працівників, тому йому була заподіяна шкода.

Як пояснила з цього приводу в судовому засіданні суду апеляційної інстанції свідок ОСОБА_12, яка працює заступником директора департаменту фінансової економіки та бюджетних відносин ОСОБА_3 міської ради, відповідно до кошторису на 2015 рік департаменту містобудування та земельних відносин були надані кошти з місцевого бюджету на оплату праці, з урахуванням заробітної плати директора та його заступника, яка і була сплачена ОСОБА_7 та ОСОБА_8 після їх поновлення.

Виходячи з даних відповідних звітів за бюджетними коштами, на чому наголосила свідок, заборгованість по виділеним позивачу коштам на кінець звітного періоду була відсутня.

Таким чином, на думку колегії суддів, позивачем не надано доказів щодо заподіяння йому шкоди від сплати третім особам заробітної плати за час їх вимушеного прогулу, так як виплати здійснені в межах затверджених бюджетних призначень, тому його вимоги можна вважати, як предявлені неналежним позивачем, оскільки позивач не довів, що його права та законні інтереси були порушені відповідачем за вказаних у позові обставин.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції зазначені вимоги закону не дотримані, його висновки не ґрунтуються на обставинах справи, тому ухвалене рішення є незаконним і підлягає скасуванню з постановленням нового, яким необхідно відмовити у задоволенні позову.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.3, 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 міського голови ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 січня 2016 року в даній справі скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_6 містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -