АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №758/2822/16-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у м.Києві, поданою представником за довіреністю ОСОБА_2, на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1

Вимоги обґрунтовує тим, що 29 липня 2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві їй видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно щодо вказаної квартири, проте, 12 лютого 2016 року зазначене Свідоцтво нею загублене, а його дублікат не видається з підстав відсутності нормативного врегулювання цього питання.

Посилаючись на викладені обставини просить визнати право власності на квартиру на підставі ч.1 ст.392 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 19 травня 2016 року позовні вимоги задоволено, вирішено визнати за ОСОБА_3 визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1, стягнуто з Головного територіального управління юстиції у м.Києві на користь ОСОБА_3 6890 грн. судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Головним територіальним управлінням юстиції у м.Києві подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує порушенням норм матеріального та процесуального права, зазначає про правомірність підстав відмови у видачі дублікату документа та відсутність у діях відповідача дій, які посягали б на право власності ОСОБА_3

В судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів ухвалила слухати справу за відсутності осіб, що не з»явились, на підставі ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що 29 липня 2015 року Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві ОСОБА_3 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний №41438487) - квартиру АДРЕСА_1. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Про втрату документу ОСОБА_3 повідомила правоохоронні органи та звернулась до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві за отриманням дублікату Свідоцтва.

Проте, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно №29125246 від 06 квітня 2016 року відмовлено у видачі дублікату документа.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що державним реєстратором неправомірно відмовлено у видачі дублікату свідоцтва про право власності на житло, оскільки відповідно до п.37 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1141 від 26 жовтня 2011 року, передбачено видачу документів замість втрачених.

Проте, повністю з такими висновками колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Підставою для визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України у випадку його невизнання або оспорення є доведення того, що при відсутності такого спору є підстави стверджувати про перебування майна у власності позивача. При цьому, такий правовий статус майна повинен бути набутим у порядку встановленому законом.

Виходячи із змісту наведеної норми права, з урахуванням положень частини першої статті 15 ЦК України, потреба в такому захисті права власності виникає тоді, коли наявність суб»єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Спосіб захисту права власності у випадку втрати документа, який засвідчує право власності, можливий у разі відсутності інших правових механізмів отримання правовстановлюючого документу замість втраченого оригіналу.

Відповідно до п.37 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1141 від 26 жовтня 2011 року, у разі втрати, пошкодження чи зіпсування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією, державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав, за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, оформляє свідоцтво, якому присвоюється індексний номер, фіксується дата та час його формування.

Таким чином, існує установлений порядок видачі документів замість втрачених оригіналів, відтак норми ст.392 ЦК України застосуванню не підлягають.

При цьому, у разі неправомірної відмови суб»єкту владних повноважень щодо вирішення цього питання, заінтересована особа не позбавлена можливості оскарження таких дій у визначеному законом порядку.

Відповідно до ст.309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При поданні Головним територіальним управлінням юстиції у м.Києві апеляційної скарги судовий збір сплачено не було; ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 06 липня 2016 року питання щодо стягнення судового збору відстрочено до ухвалення рішення за наслідками розгляду справи. Відповідно до матеріалів справи та вимог Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становила 7579 грн.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Ураховуючи викладене, сума судового збору має бути стягнута з ОСОБА_3 на користь держави.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у м.Києві, подану представником за довіреністю ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м.ОлевськЖитомирської області, ІПН НОМЕР_1) на користь Держави (Отримувач коштів: УДКСУ у Солом"янському районі м.Києва; Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38050812; Банк отримувача: ГУ ДКСУ у м.Києві; Код банку отримувача (МФО): 820019; Рахунок отримувача: 0010; Код ЕДРПОУ суду: 02894757) 7579 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В.Болотов