Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 310/3397/15Головуючий у 1-й інстанції Полянчук Б.І.
Пр. № 22-ц/778/2513/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з солідарно з ОСОБА_3, як позичальника, та ОСОБА_4, як поручителя, заборгованість за кредитним договором №370А/08-1 від 16.05.2008 року станом на 10 березня 2015 року у розмірі 138520,55 грн., яка складається з: 9829,96 грн. - простроченої до повернення суми кредиту, 94171,34 грн. - відсотків, 13070,82 грн. - комісії за РО, 21448,43 грн. - плати за пропуск платежів, від сплати якої відповідачі на користь Банку у добровільному порядку ухиляються.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 жовтня 2015 року (а.с.137-138) позовні вимоги Банку задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Банку 9829,96 грн. заборгованості за кредитом, 94171,34 грн. відсотків, 13070,82 грн. комісії за розрахункове обслуговування, а всього 117072,12 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 по 585,36 грн. судового збору на користь держави.

Зазначене заочне рішення суду першої інстанції за заявою відповідачів не переглядалось.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 170) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні пені у розмірі 21448,43 грн. та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в частині стягнення пені у розмірі 21448,43 грн.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку було відкрито (а.с.177), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.180).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 30 червня 2016 року, був відкладений через витребування ухвалою апеляційного суду (а.с. 205-206) у порядку ст. 10 ч. 4 ЦПК України у Банку детального розрахунку складової заборгованості за кредитним договором у вигляді плати за пропуск платежів у сумі 21448,43 грн.

На виконання цієї ухвали апеляційного суду Банк надав апеляційному суду для долучення до матеріалів цієї справи відповідні матеріали та пояснення (а.с.212-219), за змістом яких 21448,43 грн. - це сума штрафу відповідно до п. 4.3 кредитного договору у розмірі 20%, розрахованого одноразово на дату складання розрахунку від суми невиконаних зобов'язань (94171,34 грн. (стовпчик 9)+ 13070,82 грн. (стовпчик 13).

У судове засідання 15 вересня 2016 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи, у тому числі відповідачі через офіційний веб - портал «Судова влада України», оскільки останнім відомим зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання останніх є Донецька область м. Шахтарськ, який віднесений до населених пунктів, в яких проводиться антитерористична операція в Україні, (а.с.179190,195, 209-210,223) всі особи, які беруть участь у справі, повторно не з'явились.

При цьому, відповідачі про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

Банк надав апеляційному суду клопотання через свого представника (а.с.201), в якому просив проводити всі судові засідання у цій справі апеляційним судом за відсутності представника Банку, на проведенні судових засідань у режимі відеоконференції не наполягав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду ухвалила визнати неповажними причини неявки відповідачів у дане судове засідання та задовольнити клопотання Банку, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку до відповідачів в оскаржуємій частині рішення в частині стягнення складової заборгованості за кредитним договором у вигляді 21448,43 грн. - плати за пропуск платежів у сумі, керувався ст. ст. 88,209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 520, 526, 543, 554, 610, 611, 625, 1048, 1054 ЦК України, Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та виходив із необґрунтованості та недоказаності цих позовних вимог Банку.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що за кредитним договором №370А/08-1 від 16.05.2008 року Банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 158 835,00 грн. з оплатою за користування кредитом 15% річних. За обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 206,49 грн. Кредитні кошти надані строком по 10.04.2015 року. Вказаним договором відповідачем взято на себе зобов'язання виконувати умови договору (а.с.5-13).

09 липня 2009 року Банк та ОСОБА_3 уклали договір про внесення змін до кредитного договору №370А/08-1 від 16.05.2008 року, яким змінено рахунки (а.с.14).

16 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, яким останній взяв на себе зобов'язання в разі невиконання та/або порушення ОСОБА_3 зобов'язань перед банком, погасити заборгованість по кредиту (а.с.15-16).

Згідно із розрахунком Банку заборгованість відповідачів за вищезазначеним кредитним договором станом на 10.03.2015 року становить 138520,55 грн. та складається із заборгованості: за кредитом у сумі 9829,96 грн.; за відсотками - 94 171,34 грн.; комісії за РО - 13 070,82 грн.; плати за пропуск платежів - 21 448,43 грн. (а.с. 17).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ч. 1 ст. 1048 ЦК України розмір і порядок отримання процентів за договором позики встановлюється договором. Правила ст. 1048 ЦК України поширюються і на відносини за кредитним договором (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Ч. 1 ст. 520 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні, встановлений строк (термін) то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України,інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором.

Ч. 1 статті 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно із ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Суд першої інстанції правильно вважав, що за своєю суттю плата за пропуск платежів є неустойкою (штрафом, пенею) на суму заборгованості за кредитним зобов'язанням, але відповідачі підпадають під дію Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким заборонено нарахування пені та/або штрафів у період, починаючи з 14.04.2014 року і по час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі.

Додаткові помилкові висновки суду першої інстанції в оскаржуємій частині рішення про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь Банку плати за пропуск платежів у сумі 21448,43 грн. через те, що кредитним договором не передбачено такий вид стягнення та розрахунок заборгованості Банком не містить детального, по платіжним періодам обґрунтування заявленій сумі, у колонці 16 розрахунку з 17.05.2008 року по 10.03.2015 року заборгованість відсутня взагалі, але в підсумку зазначена сума 21 448,43 грн., не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині.

Оскільки, на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України апеляційним судом у цій справі було витребувано у Банку детальний розрахунок плати за пропуск платежів у сумі 21448,43 грн. ухвалою від 30.06.2016 року (а.с.206).

Та Банк надав апеляційному суду на виконання цієї ухвали відповідні матеріали та пояснення (а.с.212-219), за змістом яких 21448,43 грн. - це сума штрафу (тобто різновиду неустойки), який передбачений п. 4.3 вищезазначеного кредитного договору сторін у розмірі 20%, розрахованого одноразово на дату складання розрахунку (тобто станом на 10 березня 2015 року) від суми невиконаних зобов'язань (94171,34 грн. (стовпчик 9)+ 13070,82 грн. (стовпчик 13), чим Банк лише підтвердив правильність висновку суду першої інстанції у цій справі, що Банк не має права на її нарахування та стягнення з відповідачів в силу вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», під дію якого підпадають відповідачі.

Оскільки, останнім відомим зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів - позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_4 є м. Шахтарськ Донецької області, який віднесений до населених пунктів, в якому проводиться антитерористична операція в Україні.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції в оскаржуємій частині рішення, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Банк не надав суду належних, допустимих доказів у спростування факту того, що відповідачі підпадають під дію Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення Банку від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову до відповідачів у цій справі в частині відмови в його задоволенні.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Дійсно доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України у цій справі, та які можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом при апеляційному перегляді цієї справи, є матеріали Банку (а.с.212-219), надані апеляційному суду на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України та ухвали апеляційного суду від 30.06.2016 року (а.с.206), за змістом яких 21448,43 грн. - це сума штрафу відповідно до п. 4.3 кредитного договору у розмірі 20%, розрахованого одноразово на дату складання розрахунку (тобто станом на 10 березня 2015 року) від суми невиконаних зобов'язань (94171,34 грн. (стовпчик 9)+ 13070,82 грн. (стовпчик 13).

Проте, ці докази лише підтверджують правильність по суті рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуємій частині, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови Банку у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів судових витрат у вигляді судового збору (а.с. 169), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» відхилити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 жовтня 2015 року у цій справі в оскаржуємій частині у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в тій частині, в якій воно було предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Осоцький І.І.