Ухвала

іменем україни

20 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі

суддів: Гончара В.П., Касьяна О.П., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Агрофірма Вікторія» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, за касаційною скаргою Аленіна Станіслава Михайловича, який діє від імені дочірнього підприємства «Агрофірма Вікторія», на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 21 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом.

Зазначав, що на підставі рішення Дубовогрядської сільської ради народних депутатів від 23 листопада 2001 року № 60 йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 5,20 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дубовогрядської сільської ради.

02 жовтня 2007 року між ним та дочірнім підприємством «Агрофірма Вікторія» (далі - ДП «Агрофірма Вікторія») укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого позивач передав в оренду строком на 10 років належну йому на праві власності земельну ділянку.

Посилаючись на те, що договір оренди земельної ділянки від 02 жовтня 2007 року він не укладав та не підписував, доручення від свого імені на укладення договору іншій особі не надавав, акти прийому-передачі не складались та ним не підписувались, у зв'язку із чим просив задовольнити позов та визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 02 жовтня 2007 року.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 21 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки б/н від 02 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ДП «Агрофірма Вікторія».

Зобов'язано ДП «Агрофірма Вікторія» повернути ОСОБА_1 самовільно зайняту земельну ділянку площею 5,20 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Дубовогрядської сільської ради Сахновщинського району Харківської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Аленін С.М., який діє від імені ДП «Агрофірма Вікторія», просить скасувати оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно із висновком судової почеркознавчої експертизи від 02 жовтня 2014 року № 7380 складеним Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, підписи від імені ОСОБА_1 у двох примірниках договору оренди земельної ділянки б/н від 02 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_1 та ДП «Агрофірма Вікторія» в рядку «підпис», в графі «Орендодавець» та в двох примірниках акта приймання-передачі земельної ділянки за договором оренди від 02 жовтня 2007 року, в рядку «Орендодавець», графі «Земельну ділянку передав» - виконані не ОСОБА_1, а іншою особою.

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою закону яка підлягала застосуванню, обґрунтовано виходив із того, що позивач оспорюваний договір оренди земельної ділянки своїм підписом не скріплював та згоду на його укладення не надавав, а тому у відповідності до ст. ст. 203, 215 ЦК України зазначений договір має бути визнаний недійсним.

Крім того, вирішуючи питання щодо пропущення позивачем строку позовної давності, протягом якого позивач мав право звернутись до суду за захистом порушеного права, та поновлюючи його, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що позивач не заперечував існування між ним та відповідачем договірних відносин, оскільки починаючи з 2002 року передав в оренду ДП «Агрофірма Вікторія» належну йому на праві власності земельну ділянку, договори укладались строком на п'ять років, а тому факт отримання позивачем орендної плати у період 2008-2010 року свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин, однак не є доказом щодо обізнаності позивача про існування оспорюваного ним правочину.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Аленіна Станіслава Михайловича, який діє від імені дочірнього підприємства «Агрофірма Вікторія», відхилити.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 21 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.П. Гончар

О.П. Касьян

О.В. Попович