Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/7238/15-ц Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 27 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

ОСОБА_1

секретаря судового

засідання ОСОБА_2

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 18 травня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_5, ТОВ «Кредитні ініціативи», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6, орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про визнання недійсним договору іпотеки,

встановив:

У травні 2015 року ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду з позовом, який в ході розгляду справи уточнила. Просила визнати недійсним договір іпотеки від 04.01.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, за умовами якого в іпотеку Банку було передано квартиру АДРЕСА_1 (а.с.80). Позивачка також просила скасувати заборону на іпотечну квартиру в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна та зобов»язати реєстраційну службу внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації прав (обтяжень). В обгрунтування заявлених вимог посилалася на те, що договір іпотеки було укладено в забезпечення виконання позичальником ОСОБА_5 зобов»язань за кредитним договором. Вважала, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки при його укладенні були порушені права малолітньої дитини, яка мала право на проживання в іпотечному майні. А тому, на передання квартири в іпотеку не було надано згоди органу опіки та піклування.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 18 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. На думку апелянта, суд не врахував, що в заяві-анкеті позичальника відповідач ОСОБА_5 зазначав відомості про дитину, а нотаріус не перевірив факту проживання дитини в квартирі, яка передавалася в іпотеку.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 4 січня 2008 року між ОСОБА_5 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 170000 грн. під 15,5% річних за користування кредитом на строк до 31 грудня 2027 року (а.с.11-12).

В забезпечення виконання умов зазначеного договору між Банком та іпотекодавцем ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, за яким в іпотеку Банку передана квартира АДРЕСА_1 (а.с.13-15).

Заявлені в даній справі в інтересах неповнолітньої дитини вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, позивачка як законний представник свого сина обґрунтовувала тим, що на час укладення оспорюваної угоди були порушені права дитини, яка мала право проживати в іпотечній нерухомості.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для задоволення позову не було.

При цьому судом враховано, що згідно з ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст.3,5, 15,16 ЦК, які редбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої ст.203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Разом з тим, як обґрунтовано вважав суд першої інстанції, цей факт сам по собі не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21.12.2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти наявність в дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотеко-давців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

В даному випадку і позивачка, і відповідач ОСОБА_4 при посвідченні оспорюваного договору не повідомили Банк про право на проживання в квартирі, яка передавалась в іпотеку, неповнолітньої дитини. При цьому іпотекодавець, діючи недобросовісно, надав довідку з місця проживання, із змісту якої вбачається, що у зазначеній квартирі він зареєстрований один (а.с.113). Такі ж відомості були зазначені ним власноручно у інформації щодо сімейного стану позичальника та наявності неповнолітніх дітей (а.с.114). А позивачка шляхом підписання нотаріально посвідченої заяви дала згоду на передачу квартири в іпотеку (а.с.117).

За наведених обставин суд правильно вважав, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи та укладають правочини, що впливають на права дитини, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

При цьому судом також враховано, що внаслідок передання квартири в іпотеку, його право на проживання в ній не припинено.

Характер спірних правовідносин судом першої інстанції встановлений правильно. Зібраним у справі доказам дана об»єктивна оцінка.

Доводи апеляційної скарги зводяться до неправильної, на думку апелянта, оцінки доказів. Проте апеляційним судом не встановлено будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів.

Оскаржуване рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права та із врахуванням практики Верховного Суду України при вирішенні спорів даної категорії. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: