АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2903/16 Справа № 185/2535/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Черненкової Л.А., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2016 року у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», товариства з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про визнання недійсними кредитних договорів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося з вищезазначеним позовом до суду, посилаючись на те, що 05 вересня 2011 рокуміж ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень»та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 395113292 за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 11 059, 48 грн.зі сплатою 0,01 процентів за користування кредитом на рік строком на 36 місяців.

28 серпня 2012 рокуміж ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень»та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 498203664, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8 594,61 грн.зі сплатою 0,01 процентів за користування кредитом на рік строком на 36 місяців.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобовязань за кредитними договорами виникла наступна заборгованість: за кредитним договором № 395113292 від 05 вересня 2011 у сумі 18 201,09 грн., за кредитним договором № 498203664 від 22 серпня 2012 року у сумі 12 927,5 грн.

28 березня 2014 року між ТОВ «ФК «Європейска агенція з повернення боргів» та ТОВ ФК «Центр фінансових рішень» укладено договір відступлення прав вимоги за вище укладеними кредитними договорами.

Позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за указаними кредитними договорами.

Не погоджуючись з вказаним позовом, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ФК «Європейска агенція з повернення боргів» про визнання недійсними кредитних договорів, посилаючись на те, що при укладенні договорів від нього було приховано інформацію, яка б мала забезпечити правильне розуміння суті фінансових послуг та умов договорів, які є несправедливими і такими, що призводять до істотного порушення його прав, як споживача. Вважав, що підписав договори під впливом обману, а тому просить визнати недійсними зазначені кредитні договори.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2016 року позов ТОВ «ФК «Європейска агенція з повернення боргів» задоволено частково (а.с.192-196).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 395113292 від 05 вересня 2011 року у сумі 9 056,64 грн., з яких 4 265,32 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 3 575,75 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом, 1 215,57 грн. - заборгованість за пенею; заборгованість за кредитним договором № 498203664 від 28 серпня 2012 року у сумі 10 513,47 грн., з яких 7 084,91 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 2 967,58 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом, 460,98 грн. - заборгованість за пенею, всього 19 570,19 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про зміну рішення та відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 05 вересня 2011 року між ТОВ ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 395113292, за яким останній отримав кредит у сумі 11 059,48 грн., зі сплатою 0,01 процентів за користування кредитом на рік строком на 36 місяців (а.с.21,22).

28 серпня 2012 року між ТОВ ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 498203664, за яким останній отримав кредит у сумі 8 594,61 грн., зі сплатою 0,01 процентів за користування кредитом на рік строком на 36 місяців (а.с.4,5).

28 березня 2014 року між ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ ФК «Центр фінансових рішень» укладено договір відступлення прав вимоги №37/14- ФНКю, за умовами якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» отримало право вимоги з ОСОБА_2 коштів за кредитними договорами, укладеними між останнім та ТОВ ФК «Центр фінансових рішень».

На час звернення до суду, заборгованість по кредитному договору № 395113292 від 05 вересня 2011 року становила 18 501,09 грн., з яких: 4 265,32 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 0,08 грн. - заборгованість за відсотками; 3 575,75 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом; 10659, 94 грн. - заборгованість за пенею. Заборгованість по кредитному договору № 498203664 від 28 серпня 2012 року становила 12 927,5 грн., з яких: 7 084,91 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 2967,58 грн - заборгованість за платою за управління кредитом, 3175,01 грн. - заборгованість за пенею.

Сума заборгованості підтверджена відповідними розрахунками.

Задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів в підтвердження факту порушення прав споживача при укладенні кредитних договорів, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства та враховуючи невиконання ОСОБА_2 зобовязань, передбачених вищезазначеними кредитними договорами, дійшов висновку про необхідність часткового стягнення з нього заборгованості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають обставинам, встановленим у справі та чинному законодавству, з огляду на наступне.

Посилання апелянта на відсутність у матеріалах справи документів, що підтверджують отримання останнім коштів за кредитним договором від 28 серпня 2012 року, не знаходять свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, зокрема витягом зі списку грошових переказів в системі «Аваль-Експрес» № 11/43-2-1-00/281 від 21 березня 2011 року, з якого вбачається перерахування ОСОБА_2 7 500 грн.

Також не знаходять свого підтвердження посилання апелянта на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог та змінив предмет позову - зробив перерахунок пені, оскільки судом стягнуто суму заборгованості по пені відповідно до положень ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України, у розумінні яких, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається від дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 листопада 2014 року № 6-160цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов язковою для судів.

Вимогами ст.ст.526,527,530 ЦК України передбачається, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин ч.3 ст. 551 ЦК України, підлягають відхиленню та не приймаються до уваги, оскільки вони є надуманими та безпідставними.

Колегія суддів констатує, що застосування ч.3 ст. 551 ЦК України є правом суду. Застосування судом ч.3 ст. 551 ЦК України є необхідним з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного судочинства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, якщо він значно перевищує розмір збитків, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-100 цс 14.

У вищезазначених спірних відносинах не має підстав для застосування ч.3 ст. 551 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обовязки, що складають зміст договірного зобовязання.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд першої інстанції встановив, що спірні кредитні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх їх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Підстав, передбачених положеннями ст. 215, 230 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитних договорів недійсними немає, оскільки ОСОБА_2 не довів факту приховування повної інформації з боку відповідача перед укладенням кредитних договорів, оскільки перед їх підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договорів та власноручно їх підписав, а також доведення наявності умов для визначення таких договорів несправедливими, є процесуальним обовязком ОСОБА_2 (ст.ст. 10, 60 ЦПК України).

Крім того, в розділі 3 укладених кредитних договорів зазначено, що до складу умов цих договорів входять загальні умови ТОВ «ФК «ЦФР» з надання фізичним особами кредитів та відповідно до розділу 12 вказаних кредитних договорів, підписанням цих договорів, позичальник засвідчує, що один з оригіналів примірників цього договору, включно із загальними умовами з надання кредитів, переданий кредитодавцем позичальнику в день підписання цих договорів позичальником.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції вирішуючи даний спір, який виник між сторонами в достатньо повному обємі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що справа вирішена неправильно, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_3

ОСОБА_4