Провадження №2/761/2157/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 березня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» про визнання договору поруки недійсним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі по тексту - відповідач, відповідно до якого просить визнати Договір поруки № 14-694/2010-П1 від 27.09.2011, укладеним між ПАТ «Банк Кіпру», правонаступником якого є ПАТ «Неос Банк» ОСОБА_1 та ТОВ «Основа» недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (пізніше перейменовано в ПАТ «Неос Банк») 27.09.2011 було укладено Договір поруки № 14-694/2010-П1, відповідно до його якого позивач поручився за виконання зобов'язань ТОВ «Основа» за Кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.2010, а саме щодо повернення кредитних коштів в розмірі 4 110 000 доларів

США в строк до 11.10.2017 зі сплатою - 10,5 % річних за строковим кредитом та 15, 5 % річних у разі порушення Позичальником строків повернення кредиту, процентів та інших обов'язкових платежів. Умови договору поруки, крім солідарної відповідальності боржника та поручителя також передбачають можливість звернення стягнення на майно поручителя, що належить йому на праві приватної власності.

В подальшому між ПАТ «Неос Банк» та відповідачем було укладено договір факторингу від 30.09.2014 № 13/14-Ф, за яким відповідач отримав право вимоги за спірним договором.

Позивач вважає Договір поруки недійсним, оскільки останній укладений під впливом тяжкої обставини і на невигідних умовах, а також без згоди дружини позивача щодо коштів та майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки якщо позивач не уклав би спірний договір, то ТОВ «Основа», директором якого він був, не отримало б кредит та не вийшло б з кризи. Крім того, позивач вважав, що за Договором поруки несе субсидіарну відповідальність. Відповідач, як новий кредитор, одразу звернувся до позивача як до поручителя з вимогою щодо виконання зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі, в той час як до боржника відповідач не звертався, як і не скористався іпотекою, якою теж забезпечувалось виконання зобов'язань за кредитним договором. Враховуючи вище викладене, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, оскільки позов є необґрунтованим. Додатково пояснив, що рішенням Печерського суду м. Києва від 02.09.2015, яке 26.11.2015 було залишено без змін Апеляційним судом м. Києва було задоволено позов відповідача до позивача про стягнення заборгованості в розмірі 4 797 635, доларів США. Крім того, ухвалою Верховного суду України від 02.09.2015 по справі 6-1303цс15 відмовлено у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_2 (дружини позивача) до позивача, ПАТ «Неос Банк», ТОВ «Основа», третя особа - ПАТ «Альфа-Банк» про визнання правочину недійсним за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.01.2015, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 18.03.2015 та ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.04.2015. Представник відповідача додатково зазначив, що оскільки Договір поруки укладався не в інтересах сім'ї, то він не створю обов'язку для другого із подружжя і згоди другого із подружжя на укладення такого договору не вимагається.

Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом другим частиною другою зазначеної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання правочину недійсним.

В судовому засіданні встановлено, що 27 вересня 2011 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» укладено Договір поруки № 14-694/2010-П1 (далі по тексту - Договір поруки) (а.с. 7-8).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до умов Договору поруки від 27.09.2011 позивач зобов'язався перед Кредитором відповідати за виконання Позичальником в повному обсязі грошових зобов'язань, що випливають з кредитного договору № 14-694/2010 від 12 жовтня 2010 року, згідно якого Кредитор надає Позичальнику кредит на придбання обладнання та завершення будівництва цеху металоконструкцій , що розташований за адресою: АДРЕСА_1, в сумі 4 110 000 доларів США строком з 12.10.2010 по 11.10.2017 зі сплатою + 10, 5 % річних за строковим кредитом та + 15, 5 % річних у разі порушення Позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору поруки, Поручитель засвідчує, що він ознайомлений з вище вказаним Кредитним договором і згоден з його умовами.

У випадку невиконання Позичальником перед кредитором грошових зобов'язань, зазначених в Кредитному договорі, Кредитор має права пред'явити вимогу до Поручителя про погашення ним боргових зобов'язань позичальника, а у випадку невиконання цієї вимоги звернути стягнення на грошові кошти або майно поручителя згідно діючого законодавства України (п. 2.1. Договору поруки).

Згідно з п. 2.2. Договору поруки, Поручитель відповідає перед Кредитором у тому самому обсязі, що й Позичальник, у т.ч. за основний борг - 4 110 000 доларів США, сплату щомісячних процентів, підвищених процентів, суми комісій, а також за відшкодування збитків.

Пунктом 4.1. Договору поруки визначено, що Позичальник та Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.

Допитані в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 та позивач в якості свідка пояснили, що Договір поруки укладався задля збільшення суми кредиту та бажання позивача підписувати вказаний Договір не було.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів в розумінні ст. 61 ЦПК України, які підтверджували б наявність тяжкої обставини для усунення або зменшення якої позивачем було укладено спірний Договір поруки, або ж наявність вкрай невигідних умов.

Не підтверджують вказані обставини і покази свідків.

Крім того , суд не приймає до уваги вказані покази свідків та посилання позивача на ту обставину, що вказаний Договір поруки було укладено без згоди дружини позивача, оскільки як вбачається з ухвали Верховного суду України від 02.09.2015 по справі 6-1303цс15, якою відмовлено у допуску до провадження справи за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.01.2015, винесеного за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_2 (дружини позивача, а.с. 20) до позивача, ПАТ «Неос Банк», ТОВ «Основа», третя особа - ПАТ «Альфа-Банк» про визнання правочину недійсним, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.03.2015 та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.04.2015, судом першої інстанції встановлено, що доказів на підтвердження тієї обставини, що Договір поруки укладався не в інтересах сім'ї, відповідних доказів на підтвердження цієї обставини позивачем ОСОБА_2 не надано, а тому він не створює обов'язку для другого із подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається, а відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Вище зазначене також узгоджується з Правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного суду України від 12.09.2012 по справі 6-88цс12.

Не може бути підставою для визнання Договору поруки недійсним і та обставина, що відповідач, як новий кредитор, звернувся до позивача як до поручителя з вимогою щодо виконання зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі, в той час як до боржника відповідач не звертався, як і не скористався іпотекою, якою теж забезпечувалось виконання зобов'язань за кредитним договором з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 30 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Неос Банк» (правонаступник Публічного акціонерного товариства «Банк Кіпру») та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено Договір факторингу № 13/14-Ф, відповідно до умов якого відповідач набув статус нового Кредитора за зобов'язаннями, зокрема, які виникли за кредитним договором № 14-694/20101 від 12 жовтня 2010 року та за Договором поруки № 14-694/2010-П1 від 27 вересня 2011 року (а.с. 9-14, 15-17, 18,19).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язання може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Вимоги ст. 516 ЦК України передають, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України, Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки поручитель відповідно до закону та умов договору поруки несе самостійну відповідальність перед кредитором за порушення зобов'язань боржником, кредитор має право вимагати виконання обов'язку в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. При цьому, у разі пред'явлення вимоги кредитора про виконання обов'язку лише до поручителя, останній солідарно відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач звернувся з позовом про стягнення заборгованості не тільки до позивача, що підтверджується рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2014, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2015 (а.с. 44-53) було задоволено позов ПАТ «Альфа-Банк», стягнуто солідарно з позивача, ТОВ «Основа», ТОВ «Галицька основа», Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями у формі ТОВ на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4 797 635, 14 доларів США.

Враховуючи вище викладене та ту обставину, що позивачем не доведено, що оспорюваний Договір поруки вчинений під впливом тяжкої обставини, не доведено й інших підстав для визнання договору недійсним, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладено та керуючись ст. ст. 203, 233, 512, 513, 514, 516, 533, 553, 554, 629 ЦК України, ст.ст. 3, 8, 10, 11, 57, 60, 169, 179, 208, 209, 211-215, 218, 223, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» про визнання недійсним договору поруки №14694/2010-П1 від 27.09.2011 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру», ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Основа».

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: