Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С., за участю прокурора Бистрицької І.В., представника Рівненської міської ради ОСОБА_1, представника управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 та представника третьої особи - Рівненської загальноосвітньої школа Рівненської міської ради № 11 ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області на рішення Рівненського міського суду від 12 листопада 2015 року в справі за позовом заступника прокурора м. Рівне в інтересах держави до Рівненської міської ради, управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача управління освіти виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненська загальноосвітня школа Рівненської міської ради № 11 про визнання недійсним рішення Рівненської міської ради № 1868 від 25.09.2008 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу обєкта нерухомості та витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А :

11 грудня 2014 року заступник прокурора м. Рівне в інтересах держави звернувся в Рівненський міський суд із зазначеним позовом до Рівненської міської ради, в обґрунтування якого вказував, що 25.09.2008 року Рівненською міською радою було прийнято рішення № 1868 „Про приватизацію нежитлових приміщень за адресою: м. Рівне, вул. Д.Галицького, 14-А.

На підставі цього рішення Рівненської міської ради, 02.10.2009 року між територіальною громадою м. Рівне, в особі Управління комунальної власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу будівлі (в

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/105/2016 Головуючий у 1 інстанції : Бердій М.А.

Доповідач : Григоренко М.П.

кількості 2), яка складається з підсобного приміщення літ. „Б-2, загальною площею 92,3 кв.м. та будівлі літ. „В-1, загальною площею 29,0 кв.м., розташованої за адресою: м. Рівне, вул. Д. Галицького, 14-А., а в наступному остання зареєструвала своє право власності на вищевказані приміщення.

22.05.2012 року ОСОБА_3 продала спірні приміщення ОСОБА_6

Вважаючи, що рішення Рівненської міської ради від 25.09.2008 року № 1868 „Про приватизацію нежитлових приміщень за адресою: м. Рівне, вул. Д. Галицького, 14-А прийнято із порушенням норм чинного законодавства України, оскільки вказані в цьому рішенні приміщення відносяться до обєктів освіти і тому, у відповідності до положень ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», приватизації не підлягають, посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 216, ч.1 ст. 388 ЦК України, прокурор просив суд вказане рішення органу місцевого самоврядування та договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2009 року, укладений між територіальною громадою м. Рівне, в особі Управління комунальної власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради, і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, визнати недійсним, витребувавши спірні приміщення від ОСОБА_6 у власність територіальної громади м. Рівне.

Рішенням Рівненського міського суду від 12 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог заступника прокурора м. Рівне відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі заступник прокурора Рівненської області покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Вказує, що частиною 2 ст. 18 ЗУ „Про освіту визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу. Згідно ч. 2 ст. 5 ЗУ „Про приватизацію державного майна, загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації обєкти освіти.

Спірне приміщення відноситься до обєктів освіти, що підтверджується відповідними доказами дослідженими в ході розгляду справи.

До 1996 року приміщення теплиці використовувалося в навчальному процесі.

Не використання майна закладами освіти, а саме Рівненською ЗОШ №11, не є підставою для його відчуження шляхом продажу, в звязку з чим, міська рада під час прийняття рішення вийшла за межі повноважень наданих їй законом.

Єдиною підставою для встановлення фактів порушення вимог законності при прийнятті органом місцевого самоврядування рішення є результати перевірки, а не факт оприлюднення (розміщення на сайті Рівненської міської ради) рішення. В даному випадку за результатами проведеної перевірки прокуратурою міста предявлено до суду вказаний позов.

Про факт існування правовідносин щодо відчуження приміщень освіти прокуратурі м. Рівне стало відомо в ході перевірки, проведеної у звязку з розміщенням на сайті „Все 14.08.2014 року статті „Депутати Рівнеради не ділитимуть землю школи.

Висновок суду про пропущення прокуратурою м. Рівне строків позовної давності ґрунтується на припущеннях та є помилковим.

Крім того зазначає, що 08.07.2008 року Рівненській ЗОШ № 11 було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 3,6487 га по вул. Д. Галицького, 14-А в м. Рівне. Продаж спірного майна фактично призводить до необхідності відчуження земель освіти.

Вважає, що у звязку з визнанням недійсним рішення Рівненської міської ради про приватизацію майна та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.10.2009 року, спірне майно необхідно витребувати у ОСОБА_6, який придбав його за договором купівлі-продажу у ОСОБА_3 22.05.2014 року та повернути спірне майно до комунальної власності.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги заступника прокурора м. Рівне в інтересах держави.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_7 та Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради, кожен окремо, вказують, що оскаржуване рішення вважають законним та обґрунтованим, тому просять залишити його без змін, оскільки будь-яких порушень чинного законодавства при прийнятті Рівненською міською радою 25.09.2008 року рішення № 1868 допущено не було і позов прокурора подано поза межами строку позовної давності.

В ході апеляційного розгляду справи прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники Рівненської міської ради, Управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради, відповідача ОСОБА_3 та представник третьої особи - Рівненської загальноосвітньої школа Рівненської міської ради № 11 просили апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив із того, що прокурор не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що спірні нежитлові будівлі, щодо яких Рівненською міською радою 25.09.2008 року було ухвалено рішення № 1868 про їх приватизацію, відповідно до положень ч. 1 ст. 63 Закону України «Про освіту» належали на відповідній правовій підставі юридичній особі, яка мала статус державного навчального закладу, який фінансується з державного бюджету або технологічно повязані з навчальним та науковим процесом, а також, що необхідність їх використання навчальним закладом передбачена будівельними і санітарно-гігієнічними нормами, правилами.

При цьому, відмовляючи в задоволенні заявленого позову за безпідставністю та недоведеністю, суд першої інстанції погодився із доводами сторони відповідачів щодо пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду.

Проте, на розсуд колегії суддів, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, у звязку із невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про освіту» навчальні заклади, засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 63 того ж Закону закріплено, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Земельні ділянки державних навчальних закладів, установ та організацій системи освіти передаються їм у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України .

Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Частиною 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації обєкти освіти.

Сукупна наявність у справі різноманітних документів свідчить про те, що до моменту ухвалення Рівненською міською радою рішення № 1868 від 25.09.2008 року про затвердження переліку обєктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу орендарем, а саме щодо нежитлових приміщень, загальною площею 128.6 кв.м., розташовані за адресою: м. Рівне, вул. Д. Галицького, 14-А, а також до моменту укладення із ОСОБА_3 договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2009 року, вищевказані нежитлові приміщення ( двоповерхова цегляна будівля теплиці та одноповерхове цегляне підсобне приміщення, загальною площею 128. 6 кв.м.) рахувалось виключно як майно, що належить Рівненській ЗОШ № 11 і до теперішнього часу знаходиться на земельній ділянці, яка надана вказаній школі у постійне користування.

Крім того, вказане нерухоме майно з 2001 року було визнано як аварійне та підлягало знесенню.

Так, відповідно до розпорядження міського голови м. Рівне від 28 грудня 2001 року (а.с. 107) було надано дозвіл начальнику управління освіти Рівненського міськвиконкому на знесення аварійних будівель (навчальних теплиць) Рівненської ЗОШ № 11, а 04 березня 2002 року останній видав відповідний наказ (а.с.108) та зобовязав директора вищевказаної школи провести демонтаж вказаних аварійних будівель та скласти акти на оприбуткування матеріалів від їх демонтажу, який не був виконаний, як це вбачається із службової записки директора ЗОШ № 11 від 26 червня 2008 року на імя начальника управління освіти, через відсутність необхідної для цього техніки.

Всупереч вищевказаним розпорядження міського голови м. Рівне та наказу начальника управління освіти, щодо знесення аварійних будівель теплиці та підсобного приміщення, 01 березня 2007 року Рівненська ЗОШ № 11, як орендодавець, уклала договір оренди із приватним підприємцем ОСОБА_3, відповідно до якого останній було передано вищевказані аварійні нежитлові приміщення для використання під офіс та на торгово-побутові цілі (а.с. 105).

Згідно повідомлення начальника управління освіти на адресу начальника КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» від 11 червня 2007 року (а.с. 115), в загальну площу Рівненської ЗОШ № 11, відповідно до рішення міськвиконкому від 12.12.2006 року, входили будівля теплиці та підсобне приміщення.

Це також стверджується технічним паспортом, виготовленим Рівненським МБТІ станом на 16.06.2004 року та на 15.06.2007 року (а.с.187-196).

Після передачі спірних нежитлових будівель в оренду приватному підприємцю ОСОБА_3, акт прийому в експлуатацію невідємних поліпшень зазначеного майна від 20 травня 2008 року затверджувала директор Рівненської ЗОШ № 11, що також беззаперечно вказує на те, що вказані обєкти нерухомості входили до складу обєктів освіти.

08.07.2008 року Рівненській ЗОШ № 11 було видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 3,6487 га, в тому числі на ту частину земельної ділянки, на якій перебувають спірні нежитлові приміщення.

Те, що на ці спірні нежитлові приміщення було виготовлено окремий технічний паспорт і 19.02.2009 року на ці приміщення було зареєстровано право власності за територіальною громадою №САС019225, як на окремий обєкт, на переконання колегії судді, жодним чином не спростовує ту обставину, що ці обєкти нерухомості входили до цілісного майнового комплексу Рівненської ЗОШ № 11, оскільки сам цей освітній заклад також перебуває у власності територіальної громади м. Рівне і будь-які докази, які б вказували на те, що спірні нежитлові приміщення у встановленому порядку, як це передбачено ст. 63 Закону України «Про освіту», були вилучені у Рівненської ЗОШ № 11, в матеріалах справи відсутні.

До заперечень сторони відповідачів про те, що спірні нежитлові приміщення з 1996 року вже не використовувались у навчально-виховному процесі, а тому відсутні підстави вважати, що внаслідок їх приватизації відбулось будь-яке порушення законних прав та інтересів Рівненської ЗОШ № 11, як закладу освіти, необхідно ставитись критично.

Відповідно до статті 18-1 Закону України «Про приватизацію державного майна», редакція якої була чинна на час приватизації та укладення договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, Державні органи приватизації у порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України, здійснюють продаж земельних ділянок державної власності, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації.

Продаж земельної ділянки державної власності здійснюється після:

а) визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками;

б) виготовлення технічної документації щодо продажу земельної ділянки, яка включає її технічний паспорт.

Покупці об'єктів, які підлягають приватизації, разом з об'єктами приватизації здійснюють придбання земельних ділянок, на яких ці об'єкти розташовані, на аукціонах. Земельні ділянки, що не підлягають продажу відповідно до Земельного кодексу України, надаються в довгострокову оренду з умовою наступного їх придбання орендарем, у разі зняття заборони на продаж зазначених ділянок.

Відчуження земельних ділянок державної власності здійснюється за договорами купівлі-продажу, укладеними з урахуванням вимог Земельного кодексу України.

Частиною 4. ст. 3 того ж Закону закріплено, що відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

В ході апеляційного розгляду справи представники відповідачів не змогли надати будь-які ґрунтовні пояснення з приводу того, з яких причин при оформленні права власності за територіальною громадою №САС019225 на спірні нежитлові приміщення, як на окремий обєкт, та прийняття рішення про їх приватизацію одночасно не було вирішено питання щодо вилучення у Рівненської ЗОШ № 11 земельної ділянки, на якій ці нежитлові приміщення знаходяться, а виникло це питання лише у серпні 2014 року, коли представницький орган територіальної громади м. Рівне не надав згоду Рівненської ЗОШ № 11 на розроблення технічної документації щодо поділу земельної ділянки, яка перебуває у користуванні вищевказаної школи і на якій знаходяться спірні нежитлові приміщення, шляхом виділу за рахунок школи під обслуговування спірних нежитлових приміщень земельної ділянки, загальної площею 1103 кв.м., що майже в десять разів перевищує площу земельної ділянки, яку займають ці приміщення.

З огляду на те, що спірні нежитлові приміщення в свій час були визнані аварійними та підлягали знесенню, а також приймаючи до уваги відсутність будь-яких доказів, що з часу передачі їх в оренду приватному підприємцю і до теперішнього часу ці приміщення використовувались за будь-яким призначенням, слід дійти висновку, що відбулось порушення прав та інтересів Рівненської ЗОШ № 11, як державного закладу освіти, в першу чергу не стільки з приводу володіння ним спірними нежитловими приміщеннями, а з приводу земельної ділянки, на якій ці приміщення розташовані, так як у разі своєчасного знесення цих приміщень, як це було передбачено відповідним розпорядженням міського голови м. Рівне та наказом начальника управління освіти, вказаний навчальний заклад мав би можливість в подальшому використати вивільнену земельну ділянку в інших цілях на власний розсуд.

Доводи відповідачів з приводу того, що спірні нежитлові приміщення були у власності територіальної громади м. Рівне і ця громада через свої виконавчі органи мала право розпоряджатись цими приміщеннями на власний розсуд, в звязку із чим, на їхню думку, у заступника прокурора м. Рівне були відсутні правові підстави заявляти позов у даній цивільній справі від імені держави, права та інтереси якої в даному випадку жодним чином не є порушеними, на увагу не заслуговують.

Частиною 2 статті 45 ЦПК України передбачено, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва.

Статтею 19 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

На переконання колегії суддів, прокурор належним чином обґрунтував необхідність свого звернення із позовом від імені держави, оскільки в даному випадку предметом спору є перевірка відповідності нормативного акту органу місцевого самоврядування Законам України «Про освіту» та «Про приватизацію державного майна».

У відповідності до положень ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Таким чином, на розсуд колегії суддів, рішення Рівненської міської ради № 1868 від 25.09.2008 року про затвердження переліку обєктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу орендарем, а саме щодо нежитлових приміщень, загальною площею 128.6 кв.м., розташовані за адресою: м. Рівне, вул. Д. Галицького, 14-А є таким, що суперечить положенням ст. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», а тому має бути визнано судом незаконним та скасовано.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги, що предметом договору купівлі продажу, укладеного 02 жовтня 2009 року між Територіальною громадою м. Рівне та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, було нерухоме майно, яке не підлягало приватизації шляхом його викупу орендарем, з підстав, які зазначені апеляційним судом вище, тому цей договір має бути визнаний недійсним, з моменту його укладення.

Стаття 388 ЦК України передбачає право власника на витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з його володіння не з його волі.

В даному випадку колегія суддів вважає, що спірні нежитлові приміщення вибули із комунальної власності поза волею територіальної громади м. Рівне, в результаті прийняття її представницьким органом рішення, яке в наступному судом було визнано незаконним та скасовано, а тому нежитлові приміщення літ. „Б-2, загальною площею 92,3 кв.м. та будівлю літ. „В-1, загальною площею 29,0 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Рівне, вул. Д. Галицького, 14-А, підлягають витребуванню від відповідача ОСОБА_6, шляхом повернення їх у власність Територіальної громади м. Рівне та передачею на баланс Рівненської загальноосвітньої школи Рівненської міської ради № 11, де вони раніше і перебували до моменту незаконної приватизації.

Заява про застосування строку позовної давності по даній цивільній справі задоволенню не підлягає, оскільки, на переконання колегії суддів, позов заступником прокурора м. Рівне подано в межах строку позовної давності.

Обчислення строку позовної давності в даному випадку має обраховуватись із того моменту коли прокурору стало відомо про те, що рішення Рівненської міської ради № 1868 від 25.09.2008 року стосується саме приватизації нерухомого майна, яке перебуває у складі обєкта освіти, тобто, після розміщення 14.08.2014 року на сайті «ВСЕ» статті «Депутати Рівнеради не ділитимуть землю школи» і проведення у звязку із цією публікацією відповідної прокурорської перевірки.

Твердження сторони відповідачів про те, що 25 вересня 2008 року прокурор м. Рівне приймав участь у роботі сесії Рівненської міської ради, коли було прийнято рішення № 1868, а тому йому було відомо про це рішення з моменту його прийняття, на увагу не заслуговують, так як із змісту цього рішення жодним чином не вбачається, що в ньому йдеться мова про приватизацію майна, яке входить до складу майна обєкта освіти.

Так само, це стосується і посилання тієї ж сторони на те, що у 2010 році проводилась прокурорська перевірка, в ході якої прокуратура м. Рівне мала можливість довідатись про існування рішення Рівненської міської ради №1868 від 25 вересня 2008 року та про укладений договір купівлі-продажу спірних нежилих приміщень від 02 жовтня 2009 року, оскільки ця прокурорська перевірка стосувалась лише питання щодо належного вжиття управлінням комунальної власності Рівненського міськвиконкому всіх необхідних заходів по виконанню покупцями обєктів комунальної власності своїх обовязків покупця, а саме щодо своєчасного внесення грошових коштів за придбане майно до місцевого бюджету (а.с. 40, 99, 100), а не щодо законності включення обєктів комунальної власності в перелік обєктів, які підлягають приватизації.

Стороною відповідачів не було надано доказів того, що під час проведення цієї перевірки в розпорядження прокуратури м. Рівне також були надані всі необхідні відомості, на підставі яких остання, ще на той час, могла належним чином ідентифікувати нерухоме майно, з приводу якого було прийнято рішення Рівненської міської ради №1868 від 25 вересня 2008 року та яке було предметом договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2009 року.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 12 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов заступника прокурора м. Рівне в інтересах держави до Рівненської міської ради, управління комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача управління освіти виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненська загальноосвітня школа Рівненської міської ради № 11 задовольнити.

Рішення Рівненської міської ради № 1868 від 25.09.2008 року про затвердження переліку обєктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу орендарем, а саме щодо нежитлових приміщень, загальною площею 128.6 кв.м., розташовані за адресою: м. Рівне, вул. Д. Галицького, 14-А, визнати незаконним та скасувати.

Визнати недійсним, укладений 02 жовтня 2009 року між Територіальною громадою м. Рівне, в особі Управління комунальної власності виконавчого комітету Рівненської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, договір купівлі-продажу будівлі (в кількості 2), яка складається з підсобного приміщення літ. „Б-2, загальною площею 92,3 кв.м. та будівлі літ. „В-1, загальною площею 29,0 кв.м., розташованої за адресою: м. Рівне, вул. Д.Галицького, 14-А.

Витребувати від відповідача ОСОБА_6 нежитлові приміщення літ. „Б-2, загальною площею 92,3 кв.м. та будівлю літ. „В-1, загальною площею 29,0 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Рівне, вул. Д. Галицького, 14-А, шляхом повернення їх у власність Територіальної громади м. Рівне та передачею на баланс Рівненської загальноосвітньої школи Рівненської міської ради № 11.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.М. Ковальчук

ОСОБА_8