АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4550/16 Справа № 202/7799/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудівельний Альянс «Астра» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробудівельний Альянс «Астра» про визнання незаконним наказу про звільнення, зміну підстав та дати звільнення, стягнення середньомісячного доходу за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 році ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра» про визнання незаконним наказу про звільнення, зміну підстав та дати звільнення, стягнення середньомісячного доходу за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що 02 березня 2015 року між ним та ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра» було укладено безстроковий трудовий договір, згідно умов якого його було прийнято на посаду представника торгівельного з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки другої категорії департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки. При прийомі на роботу між сторонами було досягнуто згоди, що позивач, в силу своїх трудових обовязків, буде зобовязаний здійснювати пошук покупців запасних запчастин, супроводження оформлення та проведення господарських операцій у Дніпропетровській області, працюючи у себе вдома.

Відповідач не доводив до відома його посадові обовязки, не ознайомлював з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, не визначив позивачу робоче місце, а лише видав ноутбук та печатку підприємства №17.

У липні 2015 року у позивача виник конфлікт з директором департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки та з цього часу у позивача по роботі почали виникати складнощі та явні намагання щодо його незаконного звільнення.

Так, 18 серпня 2015 року директор департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки повідомив його, що з 27 серпня 2015 року робоче місце позивача буде знаходитись в каб.2, буд.1 по вул. Машинобудівників у смт. Чабани, Київської області. Незаконна вимога позивачем виконана не була, оскільки своєї згоди на переведення до іншого регіону позивач не надавав. А 28 серпня 2015 року о 07 год. 30 хв. до його оселі прибула служба безпеки відповідача, порушивши спокій його дружини та дітей. Метою прибуття зазначених осіб було отримання матеріальних цінностей, які раніше були передані позивачу для виконання трудових обовязків, а 01 вересня 2015 року позивача було відключено від програмного забезпечення, внаслідок чого він з цього часу не міг виконувати свої трудові обовязки.

В подальшому, 11 вересня 2015 року позивач отримав наказ №109-К від 09 вересня 2015 року, відповідно до якого його було звільнено із займаної посади 09 вересня 2015 року за ч.4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

Вважає наказ про звільнення не законним, оскільки в супереч ст. 32 КЗпП України його не було попереджено за 2 місяці про зміну істотних умов праці, а також , незаконними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює в 10000 грн. та яку просить стягнути з відповідача.

В подальшому, у звязку з тим, що 15 грудня 2015 року позивач уклав трудовий договір та працевлаштувався, уточнивши свої позовні вимоги, остаточно просив змінити підставу та дату звільнення на п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України (у звязку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість) з 14 грудня 2015 року; стягнути моральну шкоду у розмірі 10000 грн. та судові витрати.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2016 року позов задоволено частково та ухвалено визнати незаконним звільненим ОСОБА_2 з посади-представник торгівельний з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки другої категорії Департаменту з продажу запасних запчастин ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра» на підставі наказу № 109-К від 09 вересня 2015 року і, не поновлюючи його на роботі, змінено дату звільнення та вважати ОСОБА_2 звільненим з 14 грудня 2015 року за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Цим же рішенням стягнуто з ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2015 року по 14 грудня 2015 року у розмірі 29742 грн. 08 коп., моральну шкоду у розмірі 2000 грн. 00 коп. та на користь держави судовий збір у розмірі 974 грн. 40 коп. в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з додержанням вказаних вимог закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 02 березня 2015 року працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агробудівельний Альянс «Астра» на посаді торгівельного представника з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки другої категорії департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки, що підтверджується копією трудового договору та копією трудової книжки (а.с.5-9).

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось представником відповідача, що територіально позивач здійснював свої трудові обовязки у м. Дніпропетровську.

18 серпня 2015 року директором департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки позивача повідомлено, що у звязку з виробничою необхідністю з 27 серпня 2015 року його робоче місце буде знаходитися в каб.№2 приміщення департаменту з продажу запасних запчастин до сільськогосподарської техніки, який знаходиться за адресою: Україна, Київська обл., смт. Чабани, вул. Машинобудівників, буд.1 (а.с. 22), а 20 серпня 2015 року позивачем на адресу директора цього департаменту було направлено лист, відповідно до якого ОСОБА_2 зазначив, що повідомлення про зміну робочого місця з м. Дніпропетровська на смт. Чабани, Київська області, не відповідає вимогам ст.32 КЗпП України та порушує його права як робітника (а.с. 23).

Також, 28 серпня 2015 року представники служби безпеки ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра» о 07 год. 30 хв. зявились за адресою проживання позивача, метою якого було вилучення у останнього матеріальних цінностей, які позивачу були надані для здійснення своїх трудових обовязків.

В подальшому, із 01 вересня 2015 року позивача було відключено від робочої поштової скриньки та відключена можливість он-лайн входу до робочого серверу внутрішньої облікової бази 1С, у звязку з чим ОСОБА_2 не мав можливості виконувати свої трудові обовязки, а також із цього ж часу позивачу заробітна плата не нараховувалась.

Наказом №109-К від 09 вересня 2015 року ОСОБА_2 було звільнено за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України, та підставою звільнення була відсутність позивача на робочому місці за адресою: Україна, Київська обл., смт. Чабани, вул. Машинобудівників, буд.1 (а.с. 15, 26).

Відповідно до ч.2 ст.32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про гарантії і компенсації при переїзді в іншу місцевість» від 02 березня 1998 року № 255 інша місцевість це інший населений пункт, а згідно із ч.3 цієї статті у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до вказаної статті переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згоди працівника.

Як вбачається з листа ТОВ ТОВ «Агробудівельний Альянс «Астра» за вих. №08/908 від 18 серпня 2015 року позивача було повідомлено про зміну робочого місця з м.Дніпропетровська на смт. Чабани Київської області з 27 серпня 2015 року, тобто попередження про зміну робочого місця позивач отримав лише за девять днів до таких змін, що є порушенням ч.3 ст.32 КЗпП України.

Крім того, в матеріалах справи відсутня згода ОСОБА_2 на переведення його робочого місця в іншу місцевість, а також встановлено, що позивача фактично звільнили у звязку з його відмовою у переведенні в іншу місцевість, при цьому таке звільнення проведено з порушенням строку такого попередження, яке встановлено ст.32 КЗпП України.

У звязку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що наказ №109-К від 09 вересня 2015 року про звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України є незаконним.

Також, як вбачається з матеріалів справи позивач з 15 грудня 2015 року прийнятий на роботу у ТОВ «ПАРТС МАРКЕТ», що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу №3- (а.с. 139).

Відповідно до ч.4 ст.32 КЗпП України якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Також на вказану звернуто увагу і в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», в якому розяснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова.

У тих випадках, коли підстави для зміни зазначених умов були, але працівник, який відмовився від продовження роботи, не був попереджений за 2 місяці про їх зміну або звільнений до закінчення цього строку після попередження, суд відповідно змінює дату звільнення. Встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п. 3 чи п. 4 ст. 40 КЗпП, що підставою розірвання трудового договору стала відмова працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, викликаною змінами в організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі зі своєї ініціативи змінити формулювання причин звільнення на п. 6 ст. 36 КЗпП.

Враховуючи те що, позивача в установлений законом строк не було попереджено про переведення на іншу роботу в іншу місцевість, а також останній не бажає працювати в нових умовах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про зміну дати та підстави звільнення позивача з 09 вересня 2015 року за п.4 ст.40 КЗпП України на 14 грудня 2015 року за п.6 ст.36 КЗпП України.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивач був звільнений 09 вересня 2015 року, але відповідач перестав нараховувати йому заробітну плату з 01 вересня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, а ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

А частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи в період часу з 01 вересня 2015 року по 15 грудня 2015 року позивач перебував у стані вимушеного прогулу та не отримував ані заробітної плати, ані інших належних до виплати працівникові за строковим трудовим договору сум.

Згідно розяснень, викладених у частині 3 пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

А відповідно до п.8. Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» N 100 від 08 лютого 1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2015 року по 14 грудня 2015 року складає 29742,08 грн., виходячи з наступного розрахунку 74 робочі дні х 401,92 грн., та вказану суму суд першої інстанції правильно визначив та стягнув з відповідача.

Крім того за змістом ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

А в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Оскільки відповідачем було порушено право позивача на працю і таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він залишався певний час без роботи, що потягло за собою переживання, нервові стреси, пригнічення, (в тому числі через події, які мали місце 28 серпня 2015 року, коли служба безпеки відповідача о 07 год. 30 хв., зявившись за адресою проживання позивача почала вимагати від нього матеріальні цінності), а тому позивачу було завдано моральну шкоду.

У звязку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано визначив суму відшкодування моральної шкоди, згідно ст. 23 ЦК України, в розмірі 2000 грн. відповідно із засад розміності та справедливості.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що при розгляді справи, районним судом були виконані всі вимоги процесуального закону, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального та процесуального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

Доводи апеляційної скарги відповідача про незаконність рішення суду, оскільки позивач вчинив прогул, не вийшов на роботу без поважних привчин, а також позивача було переведено на ту ж саму роботу в межах підприємства тільки в інший населений пункт, а тому ніяких порушень вони не вчиняли та підстав для стягнення середнього заробітку, а також моральної шкоди немає, колегія суддів вважає необгрунтованими, з тих підстав, що ці обставини спростовуються матеріалами даної цивільної справи, а також цим обставинам суд дав належну оцінку.

Що стосується решти доводів апеляційної скарги то вони не спростовують висновків суду і фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права, а тому, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: