Справа № 692/1335/15-ц
Провадження № 2/692/7/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року Драбівський районний суд Черкаської області в складі: головуючого судді Чепурного О.П., при секретарі Бубир В.М., Лопатка О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Драбів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики від 22.12.2014 року недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання договору позики від 22.12.2014 року недійсним. В позовній заяві вказувала, що 23.11.2001 року між нею та ОСОБА_3 був укладений шлюб. Спір про розірвання шлюбу розглядається судом. Разом з тим вона та ОСОБА_3 з січня 2015 року разом не проживають, спільне господарство не ведуть, сімейні стосунки не підтримують. 04.06.2015 року вона змушена була подарувати ОСОБА_3 квартиру площею 152,70 кв. м, що розташована за адресою: м. Київ, Кловський узвізАДРЕСА_1, та машиномісце Кловський узвіз, буд. 7, гараж 24. Того ж дня, після оформлення договорів дарування, між нею та ОСОБА_3 був укладений договір про поділ спільного сумісного майна, за яким між подружжям було поділено частину спільного майна. 30.07.2015 року з невідомих причини ОСОБА_3 переподарував квартиру та машиномісце своїй матері ОСОБА_4 Усі договори оформлялись у приватного нотаріуса ОСОБА_5 Фактично, вже 30.07.2015 року за ОСОБА_3 не значилось жодного нерухомого майна. З ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 18.08.2015 року та матеріалів позовної заяви по справі № 752/13365/15-ц стало відомо, що 22.12.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір позики грошових коштів, згідно якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 500 000,00 доларів США, що на момент укладення договору було еквівалентно 7 830 000,00 грн. по курсу НБУ на 22.12.2014 року. На підтвердження отримання ОСОБА_3 грошових коштів від ОСОБА_2, ОСОБА_3 видав відповідну письмову розписку від 22.12.2014 року. Згідно договору позики ОСОБА_3 зобовязувався повернути позичені грошові кошти до 21.05.2015 року. У звязку з неповерненням грошей ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним позовом. Позов ОСОБА_2 предявив і до неї, оскільки вважає, що гроші були використані на інтереси сімї, тому вона також повинна нести відповідальність за зобовязаннями по сплаті боргу. Позивач вважає, що укладений договір позики грошей порушує її права, оскільки гроші не були використані в інтересах сімї, а сам договір був укладений без її відома. Припускає що він є суто формальним, носить ознаки фіктивності, укладений для того щоб стягнути з неї кошти. Вказує на те, що на дату укладання договору не було жодних спільних сімейних зобовязань для яких необхідно було позичати грошові кошти; впевнена в тому що грошей її чоловік не отримував; має сумніви, що до наявності у ОСОБА_2 500 тис. доларів готівкою; договір та розписку між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вважає зловмисною домовленістю для позбавлення її права на майно; справа у суді ініційована для відібрання її майна, по справі ініційовано накладення арешту тільки на її майно; довіреність ОСОБА_2 оформив у так званого «сімейного» нотаріуса ОСОБА_3; ОСОБА_3 подарував своє майно перед подачею позову до суду.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позов, виключивши з обґрунтування таку підставу, як неможливість ОСОБА_2 надати в позику гроші в сумі 500 тис. доларів. Вказували на те, що ОСОБА_3 не довів суду, що отримані гроші в сумі використані в інтересах сімї, і такі кошти в дійсності не витрачалися сімєю. Посилалися на правову позицію ВСУ № 163цс12. Посилалися на вимоги ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України, як на підставу визнання договору позики недійсним, у звязку з тим, на його укладення дружина ОСОБА_3 не давала згоди, і сам договір виходить за межі побутового.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав повністю, просив суд відмовити в його задоволенні. В письмових запереченнях вказав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсно є знайомими, мають дружні відносини, і дійсно кошти ОСОБА_2 надав в борг. Обставини викладені позивачем ґрунтуються на спірних сімейних відносинах, які можливо й існують між подружжям з часу припинення спільного проживання. Арешт накладений на майно є законним, що підтверджено рішенням апеляційного суду. Якщо на виконання правочину передано майно, то такий правочин вже не може бути фіктивним. Сам факт невиконання умов правочину не є підставою для визнання його фіктивним і недійсним. Посилаючись на постанову Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 вказує, що ст.65 СК України регулює відносини по розпорядженню спальною сумісною власністю подружжя, а отримання коштів в кредит є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, і це не стосується права одного з подружжя на отримання кредиту. Позивач не надала доказів того, що правочин на момент вчинення був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Дії позивача спрямовані на уникнення відповідальності.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, пояснила суду, що договір позики дійсно відбувся. На час укладення договору у ОСОБА_3 були кошти які зберігалися на депозитному рахунку в АТ «Дельта банк» в сумі 640 000 доларів США. Дана обставина була відома позивачу, оскільки спір за дані кошти з її ініціативи вриває у суді. Станом на 22.12.2014 року строк дії депозиту не закінчився, ОСОБА_3 не хотів його розривати, щоб не витратити відсотки. Разом з тим, він мав боргові зобовязання перед ОСОБА_6, для погашення якого він і взяв позику, знаючи що може в подальшому її віддати. В подальшому АТ «Дельта банк» був ліквідований, тому повернути борг не має можливості обєктивно. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на даний час розірваний судом. За час шлюбу подружжя придбало три квартири, автомобіль, машиномісце та комерційну нерухомість. Також було продано квартиру АДРЕСА_2. Кошти від продажу квартири було розміщено на депозитному рахунку, відкритому 13.12.2007 на імя ОСОБА_7 в АКБ «Форум». В подальшому ці кошти були зняті і за спільною згодою покладені на депозит в АТ «Дельта бак», на імя ОСОБА_3 Квартира АДРЕСА_3 була придбана за рахунок позичених 15.03.2008 коштів у сумі 500 тис. доларів у ОСОБА_8 Даний борг був повернутий за рахунок коштів позичених у ОСОБА_2 При цьому ОСОБА_3 завжди діяв в інтересах сімї, а позивачу було відомо про отримання ним коштів у ОСОБА_6 та ОСОБА_2, які спілкувалися з їх сімє. В подальшому між подружжям було поділено спільне майно, про що між ними було укладено договір і жодних майнових претензій ОСОБА_3 до ОСОБА_1 не має.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд дійшов до наступного.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 23.11.2001 року перебували у шлюбу, який був розірваний рішенням Голосіївського районного суду міста Києва 28 січня 2016 року, що підтверджується копією рішення суду. Згідно копії договору позики грошових коштів від 22.12.2014 року ОСОБА_9 прийняв у власність від позикодавця ОСОБА_2 500000 доларів США та зобовязався повернути таку ж суму коштів однією сумою у строк до 21 травня 2015 року. Наявність самого договору сторонами не заперечується.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З наданої суд копії розписки від 22.12.2014 року вбачається, що ОСОБА_3 отримав суму обумовлену договором позики.

Ч. 2, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

П.25 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення ст. 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Тобто, отримання позики як і кредиту одним із подружжя, вважається що він отримує у власність грошові кошти і в такому випадку згода другого з подружжя законодавством не передбачена. З цих підстав встановлення цілей подальшого витрачання отриманих коштів, для даного виду спору значення не мають.

Умови недійсності правочину визначені ст.215 ЦК України, а саме, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимоги, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України (ч.1), недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (ч.2), якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3). Ч.1 ст.234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Надані позивачем докази, зокрема про судовий розгляд справи про стягнення з неї ОСОБА_2 коштів, про розподіл спільного майна подружжя, договори купівлі-продажу квартир не свідчать про фіктивність укладеного правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Такі висновки ґрунтуються позивачем на припущеннях. Крім того, з підстав зазначених вище, згода позивача на укладення договору позики ОСОБА_3 потрібна не була.

Також суд не приймає до уваги правову наведену представником позивача правову позицію Верховного Суду України від 20.02.2013 року № 163цс12, оскільки в ній процитовані ст.65, ч.2 ст.73 Сімейного кодексу України та вказано, що судом не було встановив всіх необхідних фактів для прийняття рішення, при цьому в вказаній правовій позиції не надано вмотивованих розяснення щодо правильного застосування норм Сімейного кодексу України в тій чи іншій ситуації.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою, тому в її задоволенні потрібно відмовити.

На підставі ч.2, 4 ст.65 Сімейного кодексу України, ст.ст.203, 215, ч.1 ст.234, ст. 1046, керуючись ч.3 ст.10, ч.1 ст.60, ч.1 ст.88, ст.ст. 208-209, 212-216, 218, 360-7 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики від 22.12.2014 року недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Черкаської області через Драбівський районний суд Черкаської області.

Головуючий:

Повний текст рішення виготовлено 26.02.2016 року