Справа № 465/7001/15 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/4298/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 березня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою №5 у будинку №11 по вулиці Симоненка у місті Львові.

Стягнуто з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_2 487,20 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року зобовязано Франківський РВ у м. Львові ГУДМС України у Львівській області зняти ОСОБА_5 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_3 ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням обставин по справі. Покликаючись на практику Європейського суду з прав людини, вважає, що у разі відсутності особи при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причини довготривалої відсутності. Судом цього зроблено не було, так як відповідач змушений був залишити спірну квартиру, оскільки незважаючи на важкий стан здоровя, йому неодноразово погрожували фізичною розправою, якщо він не залишить спірної квартири. Крім того зазначає, що позивач звернулась до суду з позовом як власник житла до відповідача - особи, яка користувалася житлом на правах члена сімї власника і в даний час перестала бути членом його сімї. При розгляді таких спорів суди застосовують норми ст.ст. 71,72 ЖК України, що відповідно до Узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення, вважається помилковою. За таких обставин апелянт вважає, що позивач повинен був звертатись з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, чого суд першої інстанції не взяв до уваги.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржене рішення не відповідає даним вимогам.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що відповідач у спірній квартирі не проживає тривалий час, а тому втратив право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як він дійшов до них з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач звернулась в суд з позовом про визнання відповідача ОСОБА_3 втратившим право на користування житловим приміщенням, покликаючись і на ст.405 ЦК України, і на ст.ст.71,72 ЖК України.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 на праві приватної власності володіє квартирою №5 у будинку №11 по вулиці Симоненка у місті Львові.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09.11.2012 року розірвано шлюб між сторонами по справі, у якому вони перебували з 14.04.2011 року.

Довідкою з місця проживання про склад сімї і прописки від 19.10.2015 року №4396, виданої ЛКП «Південне», підтверджено, що у квартирі АДРЕСА_2, окрім позивача та членів її сімї, зареєстрований відповідач ОСОБА_3.

Згідно акту комісії ЛКП «Південне» від 20.10.2015 року при обстеженні квартири АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у даній квартирі зареєстрований, але не проживає з листопада 2012 року.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК з врахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ст.ст.71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням унаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно розяснень, даних у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не уточнив у позивача правові підстави позову та в оскаржуваному рішення також керувався і ст.405 ЦК України, і ст.ст.71,72 ЖК України, хоча це різні правові підстави.

Крім того, у порушення вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України позивачем доказів того, що ОСОБА_3 був відсутнім у спірній квартирі понад встановлені законом строки без поважних причин, ним не було подано.

Не здобуто таких доказів і районним судом, який в оскаржуваному рішенні лише зазначає, що відповідач в спірному приміщенні не проживає тривалий час, а саме з листопада 2012 року, не вказуючи при цьому причин відсутності ОСОБА_3 та доказів, які підтверджують дані обставини.

Доказами в розумінні ст..57 ЦПК України є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до розяснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватись як засіб доказування.

Однак, ні позивач, ні її представник ОСОБА_6 судом в якості свідків не допитувались, а лише один вказаний судом доказ - акт від 20.10.2015 року, складений працівниками ЛКП " Південне", на думку колегії суддів, достатнім і належним доказом для задоволення позову з підстав, визначених позивачем, бути не міг.

Відтак, колегія суддів вважає, що оцінюючи зібрані по справі докази, суд не дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та не дав їм належної оцінки, внаслідок чого його висновки не відповідають обставинам справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 березня 2016 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: