Справа № 495/5334/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/5334/16-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3

про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку

В С Т А Н О В И В :

12.07.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2(далі по тексту - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 (далі по тексту - третя особа) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку(а.с.1-3).

Так, ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловою квартирою АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку в цій квартирі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.07.2016 року відкрито провадження у справі № 495/5334/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку. Справу призначено до розгляду (а.с.18).

Позивач - ОСОБА_1, в судове засідання не з'явилася, але подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності (а.с.30).

Відповідач - ОСОБА_2, в судове засідання не з'явилася, але подала до суду заяву, згідно якої проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечує та просить суд розглянути справу за її відсутності (а.с.31).

Третя особа - ОСОБА_3, в судове засідання не з'явилася, але подала до суду заяву, згідно якої проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечує та просить суд розглянути справу за її відсутності (а.с.29).

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 являється власницею ? частини житлової квартири № 35 у житловому будинку АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15.12.2006 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13108969 від 29.12.2006 року (а.с.8-9).

В належній ОСОБА_1 зазначеній житловій квартирі значиться зареєстрованою її сестра - ОСОБА_3, що підтверджується довідкою ОСББ «Прометей» №30 від 19.05.2016 року (а.с.10).

За твердженням ОСОБА_1, з серпня 2014 року ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, не мешкає, по місцю реєстрації не з'являється, проживає у Російській Федерації, її речей у квартирі немає, комунальні послуги не сплачує, ремонт будівель не проводить.

Відповідно до складеного та підписаного 19.05.2016 року комісією ОСББ «Прометей» Акту, ОСОБА_3, за даною адресою не проживає з 24 серпня 2014 року по теперішній час, спільне господарство не ведеться, вище вказаним житлом не користується(а.с.11).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державною та органами самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст.47 Конституції України).

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою) (ст.155 ЖК України).

Відповідно до ст.383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, власником ? частини житлової квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та за цією ж адресою зареєстрована її сестра - ОСОБА_3, яка там не проживає без поважних причин понад один рік.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися.

У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у повній мірі відповідають ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 319, 321, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 150, 155 Житлового кодексу України, положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судовій практиці.

Між тим, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 про зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки дані вимоги заявлені позивачем передчасно, до звернення до відповідного органу. При цьому, рішення суду щодо визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вже є підставою для зняття її з реєстрації.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 319, 321, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 150, 155 Житлового кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 64, 157, 208, 209, 212-215, 218, Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловою квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко