Справа № 169/57/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Турак О.В.
Провадження № 22-ц/773/808/16 Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Завидовської-Марчук О.Г.,

з участю:

секретаря - Перебойчука Р.В.,

представника відповідача- Голошви В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою позивача публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Турійського районного суду Волинської області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 21 листопада 2007 року № 11/к у розмірі 25459,87 дол. США, а також судові витрати.

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 31 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Не погоджуючись із даним рішенням, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо боржника ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в цій частині.

Зі змісту апеляційної скарги видно, що апелянт вважає, що суд першої інстанції повинен задовольнити позов банку принаймні частково, оскільки банк має право на одержання від позичальника боргу з процентів, нарахованих згідно ч.1 ст.1048 ЦК України за період з 17 листопада 2012 року по 17 листопада 2015 року.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, пред'явлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо поручителя ОСОБА_2 не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не перевіряється та не переглядається.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеними вимогами поза межами строків позовної давності.

З таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 21 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №11/к про надання кредиту в сумі 10000 доларів США на термін до 19 листопада 2010 року (а.с.12-16).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач умови кредитного договору виконувала не в повному обсязі, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 17 листопада 2015 року складає 25459,87 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 7253,90 дол. США, заборгованість за процентами - 6331,86 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання - 10651,47 дол. США, штраф (фіксована частина) - 10,78 дол. США, штраф (процентна складова) - 1211,86 дол. США.

Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст.510 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З наданої позивачем копії кредитного договору слідує, що строк його дії закінчився 19 листопада 2010 року (а.с.12).

Пунктом 6.8 договору визначено строк позовної давності, який по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання зобов'язання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

З наданого банком розрахунку заборгованості та договору слідує, що строк дії договору закінчився 19 листопада 2010 року, останній платіж відповідачкою здійснено 30 січня 2009 року. Однак, позивач стверджує, що ОСОБА_1 перервала строк позовної давності здійснивши погашення заборгованості в сумі 135,14 дол. США та 159,31 дол. США, 14 та 15 травня 2013 року.

Частиною 2 ст.264 ЦК України визначено,що позовна давність також переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Разом з тим, представником позивача на підтвердження доводів апеляційної скарги долучено до матеріалів справи копію рішення Турійського районного суду від 30 жовтня 2009 року в справі № 2-71/2009 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, яке не оскаржувалось і набуло законної сили, про звернення стягнення на заставне майно за спірним кредитним договором.

Однак і з часу подання цього позову до дати пред'явлення даного позову (08.02.2016 р.) п'ятирічний строк позовної давності також минув.

Зі змісту цього рішення вбачається, що у зв'язку з невиконанням кредитного договору станом на 29 травня 2009 року у ОСОБА_1 перед банком утворився борг в сумі 8382,13 доларів США, що було еквівалентно 60582,34 грн. та складається з: 7389,04 доларів США - заборгованість за кредитом, 459,02 доларів процентів, 103,63 доларів пені та штрафів - 32,85 доларів (фіксована частина) і 397,58 доларів (процентна складова). На підставі договору застави рухомого майна, ринкова вартість якого, як вказано у рішенні, а також зазначено у наданому представником відповідача договорі застави, становить 80823,12 грн., а заставна вартість - 56576,18 грн., судом було частково задоволено позов і в рахунок погашення кредитного боргу звернуто стягнення на заставне майно шляхом його безпосереднього продажу банком з правом укладання договорів купівлі-продажу від імені боржника та вирішено передати в заклад банку шляхом вилучення у ОСОБА_1 переліченого заставного майна.

Із наданих в суді апеляційної інстанції пояснень представників сторін та долучених копій акта опису й арешту майна і акта вилучення у боржника майна, зазначеного в рішенні суду, та передачі їх стягувачу, а також з інформації про виконавче провадження, вбачається, що на підставі зазначеного рішення Турійського районного суду від 30 жовтня 2009 року видано 15 квітня 2010 року виконавчий лист № 2-171, за яким в процесі примусового виконання майно, належне ОСОБА_1, вилучено в неї 16 березня 2011 року і передано стягувачу для реалізації та погашення боргу.

10 вересня 2012 року головний державним виконавцем ВДВС Турійського РУЮ Моніч Т.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Представник відповідача підтвердив, що жодних інших погашень за даним кредитним договором відповідач особисто не здійснювала. Отже, банком здійснено зарахування коштів в сумі 135,14 дол. США та 159,31 дол. США, які надійшли 14 та 15 травня 2013 року, на погашення заборгованості внаслідок примусового виконання рішення про звернення стягнення на майно і це не може переривати строк позовної давності, оскільки не свідчить про виконання дій самим боржником, направлених на визнання боргу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк для звернення до суду позивачем пропущено.

В силу ч.1 та ч. 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивач не надав належних доказів, які б свідчили про вчинення відповідачем будь-яких добровільних дій, направлених на погашення заборгованості 14.05.2013 р. та 15.03.2013 р., що переривало би п'ятирічний строк позовної давності, натомість в суді апеляційної інстанції здобуто та досліджено переконливі докази, що підтверджують надходження зазначених сум на погашення заборгованості за рахунок реалізації заставного майна.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, посилання на позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ не може бути застосовано до даних правовідносин.

Отже, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а оскільки судом апеляційної інстанції ґрунтовно перевірялись подані сторонами додаткові докази, відтак висновок суду першої інстанції про відмову у позові, з яким погоджується колегія суддів, основане на повно та всебічно досліджених доказах, тому доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 31 березня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді