Справа № 463/3825/16-ц
Провадження № 2/463/1781/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Гирич С. В.

при секретарі судових засідань Попович Х.І.

з участю позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутого майна, суд -

встановив:

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення 500 000 доларів США, в еквіваленті станом на день постановлення рішення, як безпідставно набутого майна.

Позовні вимоги мотивує тим, що 30.11.2007 року відповідач у м. Києві особисто отримав від позивача кошти в розмірі 500 000 доларів США, для викупу земельної ділянки. На підтвердження цього факту 25.091.2008 року відповідач склав розписку і передав її оригінал позивачу. Оскільки договірних відносин між сторонами не виникло, відповідачу було направлено вимогу про повернення коштів. Проте кошти повернені не були, жодних пояснень не надано. Таким чином, оскільки відповідачем було безпідставно набуто майно в сумі 500 000 доларів США, в добровільному порядку повертати майно не бажає, а тому позивач змушений звернутись до суду.

В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві. Додатково позивач пояснив, що гроші були надані відповідачу для придбання позивачу земельної ділянки в с. Грибовичі , про факт отримання цих коштів відповідач надав розписку про отримання цих коштів, як позики. Оскільки у попередній справі у спорі між сторонами про стягнення коштів за договором позики, Верховний Суд України висловив позицію про те, що між сторонами не виникло договірних відносин позики, тому вважає, що відповідач має повернути отримані кошти, як безпідставно набуте майно. Тому просять позов задоволити.

Відповідач та представник відповідача проти позову заперечили. В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що відповідач факт отримання коштів від позивача заперечує. Окрім цього, зазначила, що позивач уже звертався із вимогою до відповідача про повернення коштів мотивуючи таку виконанням умов договору позики, зокрема шляхом подачі позовної заяви до суду. Постановою Верховного Суду України від 11.11.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 було відмовлено у зв'язку із тим, що текст укладеної розписки не свідчить про наявність між сторонами договірних відносин. Вважають, що позивачем не представлено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції з приводу виникнення в подальшому після укладення договору позики між сторонами договірних зобов'язань. Окрім цього, представник позивача вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності. Відповідач додатково пояснив, що коштів від позивача у розмірі 500000доларів США він не отримував. Дійсно він мав фірму та займався оформленням технічної документації на земельні ділянки, в тому числі тривалий час працював із фірмами, які мав позивач та його партнер свідок ОСОБА_6 Саме з останнім він мав домовленості та вирішував усі фінансові питання . Зазначив, що в 2006 році між ним з одної сторони та позивачем і ОСОБА_6 з другої сторони була домовленість з приводу купівлі земельних ділянок з подальшою зміною цільового призначення та передачею у власність. Після проведення звірки по зобов'язаннях його попросили написати розписку. Він зробив це на прохання ОСОБА_6, який ніби то мав підтвердити факт витрати коштів. Всі зобов'язання, які він брав на себе були виконані, коштів у сумі 500000 доларів США від позивача він не отримував. В судовому засіданні 08.12.2016 року представник відповідача додала, що між сторонами дійсно були договірні відносини протягом тривалого часу. А тому жодних пересторог в написанні розписки у відповідача не було. В той же час вказані кошти відповідач ніколи не отримував. В задоволенні позову просять відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідка, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд позов задовольняє з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони тривалий час були знайомі між собою, між відповідачем та позивачем, а також його напарником по бізнесу ОСОБА_6, неодноразово виникали зобов'язання, оскільки відповідач маючи свою фірму надавав послуги з приводу підшукання земельних ділянок, готував технічну документацію на них, а потім оформлялися договори купівлі-продажу ділянок. Відповідач за ці послуги отримував кошти, які оплачувалися в тому числі готівкою.

Як вбачається із оригіналу розписки від 25.01.2008 року, ОСОБА_4 склав розписку про те, що він отримав 30.11.2007 року від ОСОБА_2 500 000 доларів США для викупу земельної ділянки. Факт складення та підписання розписки відповідач не заперечує, пояснивши що цю розписку написав на прохання свідка ОСОБА_6 для підтвердження витрати коштів.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Таким чином, з врахуванням наведених норма, з пояснень сторін вбачається, що їхня поведінка свідчила про наявність у них певних зобов'язань, з метою виконання яких було передано кошти. Позивач вважав, що передавши кошти та отримавши розписку, він уклав договір позики і у випадку не виконання зобов'язань відповідачем, він має право отримати ці кошти, як за договором позики. Відповідач у судовому засіданні підтвердив, що отримував кошти від позивача та його партнера ОСОБА_6 неодноразово, в тому числі у значно більших сумах. Разом з тим, саме коштів в розмірі 500 000 доларів США від позивача не отримував, а написав розписку на прохання свідка ОСОБА_6

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердив факт передачі грошей. Пояснив, що впродовж тривалого часу він співпрацював із відповідачем по справі ОСОБА_4, останній надавав йому та позивачу ряд послуг з приводу земельних ділянок. Вони як разом так і окремо видавали кошти відповідачу під розписку, він займався підготовкою і оформленням документів, потім оформляли договори і проводили звірку витрачених коштів. Йому відомо, що позивач мав домовленість із відповідачем про підшукання земельної ділянки у с. Грибовичі, оформлення технічної документації на неї. З цією метою ОСОБА_2 передав відповідачу кошти в розмірі 500 тис. доларів США. Кошти в розмірі 500 000 доларів передавались в м. Київ через його кума. Зокрема, відповідач прибув у офіс до його кума за адресою АДРЕСА_1, вони зізвонилися, він поговорив із ОСОБА_4 по телефону і пересвідчившися в тому, що за грошима приїхав саме ОСОБА_4, кошти були передані і відповідач підтвердив отримання коштів в сумі 500 000 доларів США. Через деякий час відповідач приїхав до Львова і в офісі в його присутності він надав розписку позивачу. Ці кошти були особисто позивача, ці домовленості були між ними, він лише надав допомогу у отриманні відповідачем коштів у м. Києві.

Як вбачається із Постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа № 2- /463/1030/13) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 Верховний Суд України зробив висновок про те, що у справі яка переглядається, з розписки, складеної 25 січня 2008 року вбачається, що 30 липня 2007 року у м. Києві ОСОБА_4 отримано від ОСОБА_2 500 тис. доларів США для викупу земельної ділянки в с. Грибовичі. Отже, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення. Таким чином, суди не встановили справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшли помилкового висновку про укладення договору позики.

З врахуванням наведеного, зокрема того, що відповідач факт складення розписки не заперечує, як і попередньої існування домовленості між сторонами з приводу земельної ділянки в с. Грибовичі, суд вважає доведеним факт передачі коштів в розмірі 500 000 доларів США за договором, який позивач вважав договором позики.

При цьому суд враховує, що відповідач не оспорив факт передачі коштів у судовому порядку, не звертався у правоохоронні органи з приводу шахрайських дій при отриманні коштів, не заперечив факт складання та підписання розписки про отримання коштів у сумі 500 000 грн.

Також суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що жодних відносин між позивачем він особисто не мав, як і домовленості на підшукання та виготовлення документації на земельну ділянку у с. Грибовичі, оскільки всі домовленості у нього були з свідком ОСОБА_6, а тому підстав передавати кошти позивачу не було, оскільки допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 спростував наявність між ним та відповідачем домовленостей на підшукання ділянки в с. Грибовичі та ствердив, що домовленості були між позивачем та відповідачем і останній отримав особисті кошти позивача.

Окрім того, під час судового засідання сам відповідач неодноразово обумовлювався і стверджував що ці кошти він отримав і зобов'язання виконав, оскільки була підшукана ділянка.

Відповідно до положень ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положенням ч.2 ст.1213 ЦК України, положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач передаючи кошти відповідачу в розмірі 500 тис. доларів США, вважав що уклав договір позики, але рішенням судів у попередній справі між цими сторонами встановлено, що фактично цей договір не є договором позики т.я. не містить зобов'язання про повернення коштів і відповідач не довів виконання будь-яких зобов'язань та використання цих коштів в інтересах позивача, тому суд вважає доведеним факт безпідставності збереження майна позивача відповідачем, а саме коштів в сумі 500 000 доларів США, за договором, який укладено 25 січня 2008 року, а тому такі слід стягнути з відповідача, що з врахуванням курсу долара США станом на день постановлення рішення, становить 13 010 000 грн.

Суд не погоджується із доводами представника відповідача з приводу пропуску позивачем строку позовної давності з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки.

Відповідно до положень ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями ч.5 ст.261 ЦК України визначено, що за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Як вбачається із розписки від 25.01.2008 року, строк повернення коштів чи виконання зобов'язань в ній зазначений не був. Окрім цього, судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про повернення коштів. Окрім іншого, позивачем також 22.02.2013 року було подано позов до Личаківського районного суду м. Львова, що зупиняє перебіг строку позовної давності. Остаточне рішення по вказаній справі було прийнято лише 11.11.2015 року. А тому суд вважає, що строк позовної давності не сплив.

При цьому, задовольняючи позов, у відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати - судовий збір в розмірі 6 890 грн. (а.с.4).

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_4 (і.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (і.н.НОМЕР_2) кошти в розмірі 500 000 доларів США, що в еквіваленті станом на день постановлення рішення становить 13 010 000 грн. (тринадцять мільйонів десять тисяч гривень)

Стягнути ОСОБА_4 (і.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (і.н.НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 6 890 грн. (шість тисяч вісімсот дев'яносто гривень)

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Львівської області в порядку та строки визначені ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Гирич С. В.