Справа 206/1890/16-ц
Провадження 2/206/592/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" серпня 2016 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Ременяк М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про розірвання договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, вселення, усунення перешкод,

В С Т А Н О В И В:

20 січня 2015р. позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3, третя особа: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про розірвання договору дарування, скасування державної реєстрації, усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року позовні вимоги задоволено. Розірвано договір дарування житлового будинку №54 по вул. Зоопарковій в м. Дніпропетровську, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений Восьмою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 14 березня 2006р. і зареєстрований в реєстрі за №3-653. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок із господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Зоопаркова, 54. Вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до житлового будинку, що знаходиться за адресою м.Дніпропетровськ, вул. Зоопаркова, 54. Зобовязано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Зоопаркова, 54. Вирішено питання про розподіл судових витрат (том. 1 а.с.179-183).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року рішення районного суду від 13 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову (том 1 а.с.227-230).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03 лютого 2016 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 а.с.43-45).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2016 року прийнято до розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за позовом до ОСОБА_3, третя особа: Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про розірвання договору дарування, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні житлом і вселенні у житловий будинок та призначено справу до попереднього розгляду (том 2 а.с.48).

Свої позовні вимоги, з урахуванням останніх уточнень від 13 лютого 2015 року, позивачі обґрунтували тим, що 14 березня 2006 року між ними та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку, який був посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 3-653. При укладенні договору дарування спірного домоволодіння між сторонами було досягнуто домовленості про те, що позивачі оформлюють на відповідача вищевказаний будинок, а вона доглядає їх обох і матеріально забезпечує до смерті. Укладення договору дарування було зумовлено тим, що позивачі є особами похилого віку, мають незадовільний стан здоров'я і потребують сторонньої допомоги. Тривалий час відповідачка виконувала умови домовленостей з позивачами, але з часом стосунки між ними погіршилися і вона створила важки умови для проживання. На теперішній час вони проживають у металевому неопалюваному вагончику, який стоїть на їх садовій ділянці і раніше слугував їм для зберігання інвентарю. До будинку вони потрапити не можуть, оскільки донька їх не пускає, змінила замки у дверях. Зазначають, що відповідачка намагається продати спірний будинок, а тому вони можуть залишитися без єдиного житла. Також вказують на те, що строк позовної давності пропущений ними з поважних причин, оскільки вони були зареєстровані у спірному будинку. Крім того, свої обов'язки щодо їх утримання відповідач перестала виконувати з 2008 року. З цього ж року вони були змушені покинути свій будинок та почали мешкати у металевому вагончику. До суду не зверталися, бо мали надію колись порозумітися з дочкою і повернутися додому. Тому звернулися до суду, коли дізналися, що донька має намір продати будинок і виїхати з сім'єю проживати до Росії.

На підставі викладеного просять суд поновити їм строк позовної давності, пропущений з поважних причин, розірвати договір дарування житлового будинку, скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок із господарськими будівлями, вселити їх до житлового будинку та зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їм перешкоди у користуванні зазначеним житловим будинком із господарськими будівлями (том 1 а.с.49-51, 53-54).

В судовому засіданні позивачі та їх представник ОСОБА_5 підтримали уточнену позовну заяву від 13.02.2015 року та просили задовольнити з підстав, викладених у ній.

Позивач ОСОБА_1 пояснив, що договір дарування укладався втрьох: він, дружина та донька. Коли укладали договір, то просили мешкати разом з донькою, щоб вона допомогла їм та доглядала їх до смерті, а потім будинок буде її. В будинку не мешкають вже років 6. З чоловіком доньки неприязні стосунки і з ним мешкати неможливо. Чоловік доньки завів двох здорових собак, що до будинку не зайдеш. Йому ніхто не пропонував повернутися додому. Донька ніколи не допомагала матеріально. Навпаки, вони давали кошти на оплату комунальних послуг. На примирення ніхто не хоче йти. Хоча у будинку можливо зробити окремий вхід. Там де відповідач з чоловіком пропонували жити, жити неможливо, кімната замала і в ній один диванчик. Конфлікти з донькою почалися після укладення договору. Він з дружиною мешкає в металевому вагончику на дачі, в якому холодно. Договір дарування він не читав, у нього була усна домовленість з донькою, щодо їх догляду. В домоволодінні він і дружина зареєстровані, знятися з реєстрації ніхто не казав. Їх за рішенням суду, яке скасовано, вселяли у спірне домоволодіння.

Позивач ОСОБА_2 пояснила, що договір укладали, щоб донька доглядала її з чоловіком, а потім будинок залишиться їм. Донька нічого не виконує, не доглядає їх, не допомагає. Чоловік доньки не працює, сидить на шиї у доньки. Вона з чоловіком бояться чоловіка доньки, з ним мешкати неможливо. Коли там жили, то спали по черзі, бо боялися, що він щось зробить. Він тримає у страху всю вулицю. У неї діабет і їй потрібно виходити на вулицю, а там бігають дві собаки. Вона з чоловіком пішли з будинку і нічого з нього не забрали. Зимувати додому не приїхали, бо чоловік доньки погрожував.

Представник позивачів ОСОБА_5 пояснила, що позивачі похилого віку. Дім це єдиний дах над головою. У них була домовленість, а відповідач її не виконувала, а просто позбавилася батьків. Якщо б вони не домовлялися, договору цього б не було. Виїхали позивачі, після скандалу з чоловіком доньки. Позовну заяву подали, коли дізналися про продаж будинку.

Також представник позивачів ОСОБА_5, зазначила, що раніше в обґрунтування позовних вимог зазначали, що між позивачами та відповідачем у справі укладено договір довічного утримання, а не договір дарування, а тому просили його розірвати на підставі ст. ст. 203, 235, 717, 744, 749 ЦК України. Наразі вони обґрунтовують позовні вимоги з тих підстав, що договір дарування є удаваним, укладався для приховання договору довічного утримання, а тому його необхідно розірвати.

Відповідач та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення позову в частині розірвання договору заперечували та просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 пояснила, що позивачі укладаючи договір дарування, розуміли, який саме правочин вони укладають і діяли добровільно. З дати укладення договору дарування, тобто з 14 березня 2006р, позивачі знали, що уклали саме договір дарування, а не будь-який інший правочин. У 2004 році вона захворіла і була вимушена поїхати до Москви на лікування. Мати повідомила їй, що має намір подарувати їй будинок. Вона приїхала навесні та вони уклали договір. Всі документи робили позивачі особисто. У неї був рак 2 стадії, тому вона лікувалася у Москві. Виїжджати туди назавжди не збиралася. Продавати будинок не мала наміру, тільки хотіла дізнатися його вартість. Після укладання договору батьки не знайшли спільної мови з її чоловіком. Всі речі батьків вдома, їх ніхто не виганяв. Коли вони поїхали її навіть вдома не було. Двері на замки ніколи не закриваються. Проти вселення не заперечує. На день народження матері дарували пральну машину. Собак завели, коли померла попередня. Вони мешкають у вольєрі. Батьки раніше приїзжали узимку додому. А потім батько сам побажав зимувати на дачі. батько вживає спиртні напої все життя. Якщо батьки бажають, нехай мешкають у великій кімнаті. Проти розірвання договору дарування заперечує, оскільки вони розуміли, що його укладають, домовленостей ніяких не було. Просто допомагати і так ніхто не заперечує. Якщо його розірвати, то вона залишиться без житла, оскільки батьки помирилися з братом і той має плани на будинок. Фінансово розділити будинок з батьками не має змоги. Про хвороби батьків їй завжди було відомо.

Представник відповідача ОСОБА_6 пояснив, що дійсно зараз у них живуть дві великі та злі собаки, але вони дресировані і своїх не чіпають. На районі всіх грабують, а так собаки охороняють. До глибокої осені батьки жили на дачі, а узимку приїзжали додому. Коли дружина хворіла раком, то він працював у Москві. Батькам нічого не казали про хворобу, щоб не хвилювалися. Потім дружина сказала, що мати її бажає подарувати будинок. Договір укладався в 2006 році. В 2012 році він поставив новий котел, чому зареєстрували договір дарування. В будинку тік дах, він його полагодив, змінили вікна. Акти у батьків підроблені. Позивач ОСОБА_2 посварилася зі своїм сином, після чого вони і вирішили оформити будинок на доньку. В будинок ними вже вкладено багато коштів. Приходив до будинку дружини брат і намагався їх вигнати. Проти того, щоб позивачі жили у будинку вони ніколи не заперечували. Ніхто їх не виганяв та не мав намір продавати будинок.

Від третьої особи - Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, згодні з будь-яким рішенням суду (том 2 а.с.51).

Також від приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, якою було посвідчено спірний договір, надала до суду пояснення в яких зазначає, що нею був посвідчений договір дарування від 14.03.2006 року за реєстровим № 3-653, перебуваючи на посаді державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори. При посвідченні договору сторонами були надані в повному обсязі всі необхідні документи, в тому числі ОСОБА_7 з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації", для дарування. Сторони до нотаріальної контори з'явилися особисто при наявності правовстановлюючих документів та документів, які встановлювали осіб, маючи повний обсяг цивільної дієздатності. Договір посвідчено відповідно до чинно діючого законодавства. Інші пояснення та дії, які проходили в момент посвідчення та укладання договору, надати неможливо, у зв'язку з тривалим перебігом строку (том 2 а.с.99).

Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги частково з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З урахуванням вимогст. 213 ЦПК України,рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України,під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як зазначив Пленум ВСУ у постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав».

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 514165 від 26 грудня 2014 року, актовий запис № 92 (том 1 а.с.5).

Позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності належав житловий будинок із господарськими спорудами, який розташований по вул. Зоопарковій,54 у м. Дніпропетровську

14 березня 2006р. між позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку № 54 по вул. Зоопаркова в м. Дніпропетровську, який був посвідчений державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстровано у реєстрі під №3-653 (том 1 а.с.4).

З довідок голови квартального комітету № 21 від 23.12.2014 року та від 03.02.2015 року вбачається, що в будинку № 54 по вул. Зоопаркова в м. Дніпропетровську зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (том 1 а.с.6, 64).

Реєстрація позивачів в спірному домоволодінню також підтверджується відміткою у паспорті та даними, зазначеними у домовій книзі (том 1 а.с.13-14, 150-155).

Позивачі є пенсіонерами та отримують незначну пенсію, що підтверджується пенсійним посвідченням та довідками Управління Пенсійного фонду (том 1 а.с.10-12).

З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 54 по вул. Зоопаркова, виготовлений станом на 31.07.2014р. вбачається, що житловий будинок складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 67,7кв.м, площа житлових квартир: загальна 59,8кв.м., житлова 38,2кв.м, допоміжна 27,1кв.м, площа літніх приміщень 2,4кв.м, самочинно збудована, переобладнана площа 2,4кв.м. житловий будинок А-1 складається з приміщень: І - тамбур площею 2,4кв.м., 1 - коридор площею 5,5кв.м., 2- коридор площею 6,1кв.м, 3 - житлова площею 8,9кв.м, 4 - житлова площею 13,3кв.м, 5 - житлова площею 9,2кв.м, 6 - житлова площею 6,8кв.м, 7 - кухня площею 10,9кв.м, 8 - ванна площею 4,6кв.м (том 1 а.с.24-26).

З витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що право приватної власності за відповідачем ОСОБА_3 на домоволодіння № 54 по вул. Зоопаркова, м. Дніпропетровськ зареєстровано 17.10.2014 року на підставі договору дарування від 14.03.2006 року (том 1 а.с.34).

Відповідно до актів від 30.12.2011 року, 19.10.2010 року, 07.02.2015 року складених сусідами та завірених головою квартального комітету вбачається, що позивачі намагалися повернутися додому в будинок № 54 по вул. Зоопаркова після сезонного проживання на дачі, але потрапити не змогли. Проте, коли укладали договір дарування на доньку ОСОБА_3, домовлялися повертатися на зиму у будинок (том 1 а.с.65-68).

В судовому засіданні свідки дали покази:

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що після того, як вона стала представником позивачів, за рішенням суду їх поїхали вселяти, але двері ніхто не відчиняв, у дворі гавкали собаки. Потім вийшов ОСОБА_6 та відкрив двері, закрив собак, але вольєру у дворі не було. Зайшли до будинку, а там темно, всі вікна заставлені квітами. У двір вийти неможливо, оскільки дві великі собаки. Склали акт про вселення.

Із показань свідка ОСОБА_9 вбачається, що вона є головою квартального комітету з 1994 року. Відповідач ОСОБА_3 завжди дітей залишала у батьків, ними займалися вони. Сім'я ОСОБА_3 їздили за кордон на заробітки. Вселяли позивачів у лютому 2015 року, але там жити не можливо і вони пішли жити до свого сина. В маленькій кімнаті, яку їм виділили холодно. Хату будували позивачі. Чоловік відповідача знущається нею, його всі бояться. Вони займаються овочами так його підлеглі скаржаться, що він у них забрав паспорти. Позивачі подарували доньці будинок, а вона до батьків не їздить. Позивачі додому не приїздять. За комунальні послуги відповідач не сплачує. Чоловік відповідача зовсім не працює. Від людей почули, що відповідач хоче продавати будинок. ОСОБА_3 казала, що батьків знімати з реєстрації не збирається. Свідком того, що ОСОБА_3 виганяла батьків вона не була. Акти складали, в міліцію не зверталися.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні підтвердила, що вона знає позивачів як сусідів по дачі. Вони давно проживають в садовому будинку, який є металевим будиночком. До магазину там п'ять кілометрів, вода технічна, газу немає. Бачили, як ОСОБА_3 привозили батькам продукти. Позивачі вирішили подарувати будинок доньці, бо ОСОБА_2 погано себе почувала. Казали, що донька буде їх за це доглядати. Коли вони поверталися додому з дачі у них не склалися відносини з чоловіком відповідачки. ОСОБА_6 не дає їм жити спокійно. Позивачі не казали, що донька їх не пускає додому.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що будинок давно побудували батьки, але сестра вигнала їх із дому. Про договір дарування йому відомо. У батьків було два будинки, один менший, другий побільше за розміром. Домовилися, хто буде їх доглядати, тому і буде будинок більший. Йому дістався будинок менший. Вони уклали договір дарування на сестру, а вона змусила їх жити на дачі, на якій умови не для життя. Він з сестрою не спілкується з часу, коли вона вийшла заміж за ОСОБА_6 Він особисто допомагає батькам, а сестра ні. Він ніколи в сварці з батьками не був. Будинок від бабусі йому дістався давно. Як виганяли батьків він особисто не бачив. На цей будинок він не претендує.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що позивачі це батьки її чоловіка. Було вирішено питання щодо поділу будинку, а саме маленький її чоловіку, а великий залишити доньці, яка буде доглядати позивачів. Але вона їх не доглядала, а навпаки вигнала з дому. А коли вони там жили, то зробили такі умови, що вони не могли там проживати. Чоловік відповідача хоче продати будинок. На той час, коли позивачі виїхали з дому вже були дві собаки. В будинку вона з чоловіком була у 2006 році.

Свідок відповідача, її син ОСОБА_13 пояснив, що бабуся і дідусь не проживають у будинку років 5-6. Вони поїхала на дачу, чому не знає. Собаки до своїх не злі, їм треба час привикнути. Всі родичі приходять і граються з ними, вони нікого не чіпають. Роки чотири тому приїздив дідусь і жив тиждень вдома. Вони пропонували бабусі і діду повернутися додому і мешкати разом, але вони відмовилися. З двоюрідним братом не спілкується. Десь у 2011 році приїздили бабуся і дідусь з адвокатом і якимись людьми і сказали, що будуть мешкати у будинку, ніхто не був проти і не чинив їм перешкоди. У будинку не було гарячої води не великий період, щось ремонтували, а так у домі тепло у всіх приміщеннях.

Свідок відповідача, її син ОСОБА_7В, також пояснив, що бабуся і дідусь добровільно подарували будинок матері. Після укладання договору бабуся і дідусь мешкали пару років у будинку, а потім переїхали на дачу на літній сезон і так не повернулися. Ніякої конфліктної ситуації не було. Собаки, яких завели батьки швидко звикають до людей, що мешкають. Дідусь і бабуся тривалий час зовсім не спілкувалися зі своїм сином. Він з батьками не мешкав три роки, потім повернувся. З бабусею і дідусем відносини були добрі, зараз спілкуються але не так добре. Мати намагалася налагодити відносини з батьками але марно. Ніхто їх з дому не виганяв, вони поїхали самі.

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року закріплено обовязок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У справі «Беллет проти Франції» суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист за для реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»).

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом позивачі пропустили строк позовної давності, у зв'язку з чим у лютому 2015 року звернулися до суду із заявою про поновлення строку позовної давності, у якій зазначили, що строк ними пропущено з поважних причин, а саме: вони вважали, що уклали з відповідачкою договір довічного утримання та чекали, що відповідачка буде його виконувати. На момент звернення до суду з позовом позивачі були зареєстровані у спірному домоволодінні, неодноразово намагалися вселитися до нього. Крім того, матеріалами справи встановлено, що право власності на спірний будинок відповідачка зареєструвала тільки у грудні 2014 року (том 1 а.с.53-54).

На підставі наведеного, та враховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції, ч.5 ст.267 ЦК України суд вважає, що наявні правові підстави для поновлення строку позовної давності.

В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, за його думкою, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Таким чином, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові п. 25 № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваними правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Отже, виходячи з викладеного, основною ознакою, яка є необхідною для визнання правочину удаваним є воля обох сторін такого договору на приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Отже, головною відмінністю договору довічного утримання від договору дарування є зобов'язання забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Крім того, відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показаннями свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК, зокрема у ч.2 ст.937 ЦК, ч.3 ст.949 ЦК.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку не допускається показання свідків як засіб доказування факту вчинення правочину та його виконання.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 після укладення оспорюваного договору дарування в березні 2006 року не забезпечувала позивачів і не доглядала їх, навпаки позивачі їй допомагали, сплачували за житло. У 2014 році відповідач зареєструвала своє право власності на отримане в дар майно у встановленому порядку. Відповідач ОСОБА_3 наполягала, що позивачі добровільно подарували їй будинок, домовленостей щодо забезпечення їх утримутати та довічно доглядати не було. Дані обставини не спростовані позивачами та їх представником. Крім того, вони ґрунтуються на припущеннях та спростовуються матеріалами справи, змістом договору дарування домоволодіння, поясненнями сторін.

Згідно ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Із показів самих позивачів вбачається, що вони подарували будинок доньці але хотіли там дожити, відповідач після укладення договору не почала їх утримувати та доглядати, мешкали кожин сам по собі.

Крім того, згідно пункту 8 оспорюваного договору позивачі у присутності нотаріуса передали ключі від будинку відповідачці та підтвердили, що вони усвідомлюють, що цим актом підтверджують передачу житлового будинку з надвірними будівлями ОСОБА_3

У пункті 9 договору сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Згідно пункту 12 оспорюваного договору, дарувальники стверджують, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Також, відповідно до договору дарування позивачі підтвердили, що вони діють добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті.

У пункті 10 оспорюваного договору зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, який укладається, зокрема ст.ст.726, 727 ЦК України, сторонам нотаріусу розяснено.

Викладені вище обставини свідчать про те, що позивачі при укладенні договору дарування усвідомлювали його правову природу, тому застосування положень ст.ст.744, 755, 756 ЦК України, якими регулюються правовідносини, повязані з договором довічного утримання, є необґрунтованими.

Доводи позивачів про те, що при укладенні з відповідачкою договору дарування будинку вони мали на увазі договір довічного утримання не знайшли належного підтвердження під час розгляду справи та спростовуються положеннями договору дарування, який вони підписали, а значить погодилися з його умовами.

Оскільки відповідачем право власності на спірний будинок набуто на підставі договору дарування, який є чинним, то не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування державної реєстрації її права власності на житловий будинок із господарськими будівлями.

Що стосується позовних вимог позивачів про вселення їх у спірний будинок та усунення їм перешкод у користуванні ним, то суд вважає, що вони підлягають задоволенню, оскільки вони зареєстровані у домоволодінні, їх не було визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Також судом встановлено, що вони тривалий час в домоволодінні не проживають, а мешкають у металевому контейнері на садовій ділянці, яка не придатна для життя. Спірний житловий будинок є єдиним житлом позивачів, які є особами похилого віку та за станом здоров'я потребують стороннього догляду.

В силу ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

За ст.156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а саме: дружина, їх діти і батьки.

Крім наведених доказів, відповідач в судовому засіданні проти вселення позивачів у будинок не заперечувала та визнала позов в цій частині.

Що стосується вимоги щодо усунення перешкод у користуванні позивачів спірним домоволодінням, то вона підлягає задоволенню.

Так в судовому засіданні встановлено, що перешкода полягає у наявності у дворі двох великих собак. Це було підтверджено допитаними свідками, а також самим відповідачем.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Змістом ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Положенням ч. 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора, про розірвання договору дарування, скасування державної реєстрації, усунення перешкод у користуванні житлом та вселення підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому на користь позивачів підлягає стягненню з відповідача судовий збір у розмірі 834грн. 24коп.

Керуючись ст.ст. 48, 10, 11, 18, 5764, 88, 131, 208, 209, 212215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до житлового будинку № 54 (пятдесят чотири) по вул. Зоопарковій у м. Дніпрі.

Зобовязати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком № 54 (пятдесят чотири) по вул. Зоопарковій у м. Дніпрі.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесені судові витрати зі сплати судових зборів в розмірі 834 гривні 24 копійки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.О. Сухоруков