АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Винту Ю.М. Половінкіної Н.Ю.,

секретар Герман Я.І.

за участю: ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 серпня 2015 року,

встановила:

В червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом.

Просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловою квартирою №15 в будинку №14 по вулиці Полєтаєва в місті Чернівці.

Посилалася на те, що вона є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1.

Крім неї в квартирі зареєстровані її син ОСОБА_5 та колишня невістка ОСОБА_2

Відповідачка ОСОБА_2 з часу припинення шлюбних стосунків із її сином, а саме з серпня 2006 року за вказаною вище адресою не проживає.

Будь-яких домовленостей між сторонами щодо утримання житла чи збереження за відповідачкою права користування квартирою у них немає.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 серпня 2015 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила прав користування квартирою №15 по вулиці Полєтаєва, 14 в місті Чернівці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 починаючи з серпня 2006 року не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 без поважних причин, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування вказаним майном.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, згідно частини 1 стаття 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частин 1, 2 стаття 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції неповно зясував обставини. які мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності №404349 від 18 лютого 2005 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. Спірну квартиру сторони приватизували згідно правил Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.39).

З наведеного вище свідоцтва про прав власності вбачається, що відповідач є співвласником квартири АДРЕСА_1, а не її наймачем

Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати,здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом .

Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Суд першої інстанції своїм рішенням протиправно обмежив ОСОБА_2 у здійсненні права власності на спірну квартиру.

Враховуючи обставини наведені вище рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвали нове рішення про відмову в позові.

Колегія суддів вважає помилковими доводи позивачки про те, що ОСОБА_2 не є співвласником спірної квартири оскільки не зареєструвала своє право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у

гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з

компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється

свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове

приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до пункту 4.2 РішенняКонституційного Суду України від 2 березня 2004 року у справі № 1-2/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_6 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) згідно з частиною першою статті 1 Закону суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Закон врегульовує також відносини, пов'язані з виникненням, оформленням та набуттям права приватної власності на квартири та інші об'єкти приватизації державного житлового фонду.

Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону, стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (стаття 41 Конституції України), забезпечується державою і захищається судом (стаття 55 Конституції України).

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Ставка судового збору, що підлягала сплаті за подання до суду апеляційної скарги складала 267 гривень 96 копійок.

З квитанції від 14 квітня 2016 року №294 вбачається, що апелянт за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 606 гривень 32 копійки, тобто у більшому розмірі, ніж це передбачено Законом України «Про судовий збір».

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та відмову в позові.

Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2слід стягнути 267 гривень 96 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 серпня 2015 року скасувати.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2267 гривень (двісті шістдесят сім гривень) 96 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: