ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/6563/15-ц
Провадження № 2/362/274/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.10.2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

при секретарі Даниленко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з неї на його користь заборгованість у розмірі 336164,85 грн. за кредитним договором № DN81AR03110023 від 21.11.2007 року та судові витрати.

Вказуючи на те, що 21 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DN81AR03110023. Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 243 029,20 грн. на термін до 20.11.2014 р., а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином відповідач зобовязання за вказаним договором не виконала. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 26.06.2015 року має заборгованість 336164,85 грн., яка складається з наступного: 112630,81 грн. заборгованість за кредитом; 27813,26 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 22380,28 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 173340,50 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

В грудні 2015 року від ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ПАТ КБ «Приватбанк», в якій вона просила визнати недійсним кредитний договір № DN81AR03110023 від 21.11.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та нею.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що при укладенні кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» не лише порушив вимоги законодавства України та інших нормативно правових актів, які регулюють правовідносини сторін кредитного договору при його укладанні, але й умисно ввів її в оману. Дані порушення полягають в тому, що ПАТ КБ «Приватбанк» встановив для неї оплату винагороди в потрійному розмірі (оплата винагороди у визначеній сумі, відсотки за користування кредитом в цій частині, щомісячної винагороди, вираженої в процентному еквіваленті від суми виданого кредиту на придбання автомобіля). Несправедливою є також умова договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором. Крім того, сплата пені не звільняє відповідача за первісним позовом від зобовязання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними коштами. Відповідачем за зустрічним позовом не було виконано переддоговірну роботу з позивачем за зустрічним позовом.

Ухвалою суду від 31 березня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» (т. 1 а.с.164-165).

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні первісний позов уточнив та просив стягнути з відповідача за первісним позовом на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 336164,85 грн. за кредитним договором № DN81AR03110023 від 21.11.2007 року, яка складається з 108474,52 грн. заборгованість за кредитом; 27378,65 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 22380,28 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 177931,40 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором та стягнути з неї судові витрати. У задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити, у задоволенні первісного позову просив відмовити, оскільки згідно наданих позивачем за первісним позовом меморіальних ордерів відповідачу за первісним позовом було надано кредитні кошти в розмірі 197 311,47 грн., а нарахування заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості по комісії за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором розраховувалось від суми наданого кредиту в розмірі 243029,20 грн. Крім того, позивачем за первісним позовом безпідставно та в супереч закону був збільшений в односторонньому порядку розмір річної відсоткової ставки за користування кредитом з 9,6 % на 19 % чи 21%. Також 11.12.2012 року вступило в силу заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2012 року по справі № 2/0417/8987/2012, згідно з яким за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про звернення стягнення, звернуто стягнення на рухоме майно за договором застави рухомого майна, а саме: автомобіль марки КІА, модель SORENTO, що належить на праві власності ОСОБА_2 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № DN81AR03110023 від 21.11.2007 р. в розмірі 115825,09 грн. Дане рішення на даний час не виконане, а виконавчий лист перебуває на виконанні в ДВС. Отже, задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом може призвести до подвійної юридичної відповідальності відповідача за первісним позовом за одне й теж саме порушення.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, оцінивши та проаналізувавши всі надані докази, вважає, що первісний позов та зустрічний позов не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 21 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DN81AR03110023. Відповідно до п. 7.1. договору банк зобовязувався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 21.11.2007 по 20.11.2014 р. включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 243 029,20 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 договору. Щомісяця, починаючи з наступного місяця, в період сплати (з «21» по «25» число кожного місяця) позичальник повинен надавати банку щомісячний платіж у сумі 3695,1 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Відповідно до п. 7.4, при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні (т. 1 а.с. 8-10).

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України)

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення норм, які регулюють відносини за договором позики (частина 2 статті 1054 ЦК України), тобто кредитний договір як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей (стаття 1046 ЦК України); зобов'язання позичальника виникають лише відносно наданого кредиту.

Відповідно до наданих позивачем меморіальних ордерів № 1009 від 26.11.2007 року, № 2ЕZ6 від 20.11.2008 року, № 2F5N від 20.11.2008 року, № РТ020В15TR від 20.11.2009 року, № РТ02В16СS від 20.11.2009 року, № РТ029ВОНХХ від 19.11.2010 року, № РТ029ВОІZB від 19.11.2010 року, № РТ028ВОDT9 від 18.11.2011 року, № РТ028ВОЕ4L від 18.11.2011 року, № РТ020В16А8 від 20.11.2012 року, № РТ020В16ІТ від 20.11.2012 року, РТ020В0Р0V від 20.11.2013 року, № РТ020В0РОС від 20.11.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» було надано ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі: 144 640,00 грн.; 723,20 грн., 8 987,93 грн., 723,20 грн., 8 592,46 грн., 723,20 грн., 8 214,39 грн., 723,20 грн., 7852,96 грн., 723,20 грн., 7507,43, 723,20 грн., 7177,10 грн. , що разом становить 197 311,47 грн. (т. 2 а.с. 2-14).

Разом з тим, як було встановлено судом вище, банк зобовязувався надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 243 029,20 грн. і представник позивач за первісним позовом в судовому засіданні підтвердив, що Банком вказане зобовязання перед ОСОБА_2 було виконано в повному обсязі на суму вказану в договорі.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № DN81AR03110023 від 21.11.2007 р., укладеного між ВАТ КБ «Приватбанком» та клієнтом ОСОБА_2 станом на 08.07.2016 року остання має заборгованість у розмірі 336164,85 грн., яка складається з 108474,52 грн. заборгованість за кредитом; 27378,65 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 22380,28 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 177931,40 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Нарахування заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості по комісії за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором розраховувалось від суми 243 029,20 грн. (т. 2 а.с. 22-25).

Але, як вбачається з заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 2/0417/8987/2012 від 30 листопада 2012 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про звернення стягнення, яке набрало чинності 11.12.2012 року, звернено стягнення на рухоме майно за договором застави рухомого майна, а саме: автомобіль КІА, модель SORRENTO, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: Y6LC52457L000778, реєстраційний номер: АІ 8044 ВЕ, що належить на праві власності ОСОБА_2 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № DN81AR03110023 від 21.11.2007 р. в розмірі 115 825,09 грн. (т. 2 а.с. 38-39).

Що відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до ВДВС Васильківського МРУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження для примусового виконання зазначеного вище рішення суду (т. 1 а.с. 203).

Згідно зі статтями 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статей 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення.

Тобто навіть при одночасному розгляді вимог про стягнення боргу та про звернення стягнення на майно вимоги про звернення стягнення підлягають задоволенню, якщо таке здійснення відбувається в рахунок погашення заборгованості.

Враховуючи все вище зазначене, суд приходить до висновку, що іпотекодавець та позичальник у даній справі є однією особою, і на частину заборгованості, яку просить стягнути із нього позивач, рішенням суду раніше вже було достроково звернуто стягнення за договором застави, в тому числі на тіло кредиту, відтак повторне стягнення цієї суми в грошовому виразі є недопустимим. ПАТ «КБ «ПриватБанк» під час розгляду справи з метою повноти зясування обставин, що мають значення для справи, не надав суду уточнений розрахунок заборгованості ОСОБА_2 із врахуванням суми заборгованості, стягнутої заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року, який виключає подвійне стягнення заборгованості, тому в задоволенні первісного позову слід відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, що також підтверджується наданими квитанціями, позивачка не навела доказів щодо введення її в оману під час укладення договору кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала, а тому в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 215, 526, 626-628, 1054 ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення було виготовлено 07 жовтня 2016 року.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко