У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», треті особи: департамент комунальної власності Одеської міської ради, комунальне підприємство ЖКС «Хмельницький», Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання недійсним розпорядження, свідоцтва про право власності на житло, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - виконавчий комітет Одеської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати недійсними розпорядження органу приватизації від 25 червня 2007 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_5 та свідоцтво про право власності на це житлове приміщення від 25 червня 2007 року, видане на ім'я ОСОБА_5

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у 2009 році йому стало відомо про те, що 25 червня 2007 року управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі розпорядження від 25 червня 2007 року № 205337.

Вказана квартира була зареєстрована за ОСОБА_5 27 червня 2007 року.

Посилаючись на те, що приміщення квартири № 12а є підсобним і входить до складу нежилого приміщення № 501, яке належить йому (позивачу) на праві власності, просив позов задовольнити.

ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнень, посилаючись на положення ст. ст. 203, 215, 216, 330, 338 ЦК України, просив витребувати майно з чужого незаконного володіння, зобов'язати відповідача повернути належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

На обґрунтування свої вимог послався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, загальною площею 29,0 кв. м, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 червня 2007 року.

Зазначав, що ОСОБА_4, який відповідно до договору купівлі-продажу від 20 березня 2007 року є власником нежитлового приміщення першого поверху № 501, розташованого в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 20,0 кв. м, самовільно зайняв належну йому (позивачу) на праві власності квартиру, змінив замки та перешкоджає у праві користування нею.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року, у задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні його позову, справу направити на новий апеляційний розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні його позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарг цих висновків не спростовують.

Із матеріалів справи вбачається, що спір між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виник із приводу часткового накладення двох приміщень № № 501 та 12-а в будинку АДРЕСА_1, які є їх власністю, та щодо перешкод у здійсненні права власності кожної із сторін.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні обох позовів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із їх недоведеності та відсутності згоди сторін на проведення експертизи для усунення виявлених розбіжностей у технічних характеристиках спірних приміщень.

Висновки судів є правильними, відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судами правильно застосовані.

Оцінка доказів, до яких зводяться доводи касаційних скарг, не є компетенцією суду касаційної інстанції у розумінні ч.1 ст. 335 ЦПК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А.Черненко