Провадження № 4-с/761/55/2016
У Х В А Л А

Іменем України

02 лютого 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Маліновської В.М.,

при секретарі Кріт І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про визнання дій старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві Полісмака Олександра Олександровича неправомірними, скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження та зобов'язання відкрити виконавче провадження, заінтересована особа: ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2015 року ПАТ «КБ «Хрещатик» звернулося до Шевченківського районного суду м.Києва зі скаргою на дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Полісмака Олександра Олександровича щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, в якій просило: - визнати дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Полісмака Олександра Олександровича, які виявилися у винесенні постанови від 15.10.2015р про відмову у відкритті виконавчого провадження - неправомірними; - постанову від 15.10.2015р. про відмову у відкритті виконавчого провадження старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Полісмака Олександра Олександровича - скасувати; - зобов'язати старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Полісмака Олександра Олександровича відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 2-612/11 від 30 серпня 2012 року щодо звернення стягнення на 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 28,80 кв.м., загальною площею 47 кв.м., що належить ОСОБА_2, з метою погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «КБ «Хрещатик» за кредитним договором від 05 вересня 2007 року № 37/07-840/94 в сумі 1 209 118,00 грн. та судових витрат в сумі 1700,00 грн., та інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді 250,00 грн.

Скаргу мотивовано тим, що 30.08.2012р. Шевченківським районним судом м. Києва було видано ПАТ «КБ «Хрещатик» виконавчий лист № 2-612/11 про стягнення 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1, житловою площею 28,80 кв.м., загальною площею 47 кв.м., що належить ОСОБА_2, з метою погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «КБ «Хрещатик» за кредитним договором від 05 вересня 2007 року № 37/07-840/94 в сумі 1 209 118,00 грн. та судових витрат в сумі 1700,00 грн., та інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді 250,00 грн. В подальшому виконавчий лист пред'явлено до виконання у відділ державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ у м. Києві. Протягом 2012-2014 років проводились виконавчі дії щодо примусового виконання рішення суду, проте в 2014 році набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та як наслідок, 19.03.2015р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. 30.09.2015р. Банком в черговий раз було пред'явлено до виконання вищевказаний виконавчий лист, проте 15.10.2015р. старшим державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження. Проте, одразу відмовляючи Банку у відкритті виконавчого провадження державним виконавцем було порушено ряд виконавчих дій, які повинні були бути ним здійсненні для примусового виконання рішення суду, а саме державний виконавцем мав отримати витяг із Державного реєстру речових прав щодо майнового стану боржника, а також здійснити виїзд за місцем розташування квартири для встановлення факту постійного проживання, чого державним виконавцем здійснено не було в результаті чого порушено права Позивача.

В судове засідання представник скаржника не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати скаргу без його участі, вимоги викладені в скарзі підтримав та просив задовольнити в повному обсязі (а.с.44).

Представник Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві до суду не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень чи пояснень щодо скарги ПАТ «КБ «Хрещатик» до суду не направив.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надіслав на адресу суду заяву, в якій просив відкласти розгляд скарги на інший день в зв'язку з його хворобою та неможливістю прибути у судове засідання (а.с.42).

Враховуючи строки розгляду скарги з урахуванням ст. 386 ЦПК України, суд прийшов до висновку про можливість розгляду скарги за відсутності державного виконавця та зацікавленої особи.

Вивчивши матеріали справи, які містять, суд вирішив, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 серпня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-612/11 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 28,80 кв.м., загальною площею 47 кв.м., що належить ОСОБА_2, на погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «КБ «Хрещатик» за кредитним договором від 05 вересня 2007 року № 37/07-840/94 в сумі 158 294,7 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 1 209 118,00 грн., з яких 144 060 доларів США, що складає 1 100 387,90 грн. заборгованість за кредитом; 14 234,67 доларів США, що складає 108 730,10 грн. простроченої заборгованості за кредитом, та 1700,00 грн. державного мита і 250,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді першої інстанції (а.с.4).

Статтею 124 Конституції України передбачено, що судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Стаття 14 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закону) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Положеннями ч 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, державний виконавець: - здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; - надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; - розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; - заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; - роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

15.10.2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Полісмаком О.О. на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП №48889906 з примусового виконання виконавчого листа №2-612/11, виданого 30.08.2012р. Шевченківським районним судом м. Києва про звернення стягнення на предмет іпотеки 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 28,80 кв.м., загальною площею 47 кв.м., що належить ОСОБА_2 ,на погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «КБ «Хрещатик» за кредитним договором від 05 вересня 2007 року № 37/07-840/94 в сумі 158 294,7 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 1 209 118,00 грн. (а.с.7).

Так, державним виконавцем встановлено, що в зв'язку набранням чинності Закону України № 1308-18 від 03.06.2014р. «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом дії цього Закону: не може бути примусове стягнення (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за реєстраційний номер виконавчого провадження 48588020 споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, а також якщо загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку, відсутня можливість для звернення стягнення на майно боржника. Враховуючи, що даний закон втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, виражене в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості, це, в свою чергу, може вплинути на перегляд суми заборгованості за виконавчим документом.

За п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Разом з цим, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Згідно з пунктом 4 вказаного Закону, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Разом з тим, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати майно (відчужувати без згоди власника).

Також, означений Закон не забороняється проведення виконавчих дій, за виконавчими документами, зокрема, опис і арешт майна, які державний виконавець зобов'язаний вчинити у разі пред'явлення стягувачем до виконання виконавчого документа.

Отже, враховуючи те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів та не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки, то дії державного виконавця при винесенні постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження є неправомірними, оскільки такі дії не забезпечують виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження» та не спрямовані на забезпечення повного виконання виконавчого документу і схоронність іпотечного майна.

Водночас, також слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

В рішенні Європейського суду «Горнсбі проти Греції» від 10.03.1997 (п. 40) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду».

Проте, державним виконавцем на виконання положень Закону України «Про виконавче провадження» не було здійснено жодних дій, спрямованих на встановлення та підтвердження обставин, що можуть бути підставою для повернення виконавчого документа стягувачеві, зокрема державним виконавцем не було встановлено, що предмет іпотеки, на який звернуто стягнення - кв. АДРЕСА_1 використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, а також не було встановлено чи є у власності боржника/майнового поручителя інше нерухоме житлове майно тощо.

За змістом ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів. Державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Крім того, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі порушених прав стягувача, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Отже, завданням Державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Згідно з ч.1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Частиною 4 цієї статті Закону рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму від 07.02.2014р. № 6 за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи, а якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дії старшого державного виконавця в частині винесення постанови щодо відмови у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» є неправомірними. Жодних доказів, які б спростовували висновки суду матеріали справи не містять, а тому суд дійшов висновку, що скарга ПАТ «КБ «Хрещатик» підлягає частковому задоволенню шляхом визнання оскаржуваної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження незаконною та шляхом зобов'язання державного виконавця здійснити дії спрямовані на поновлення порушених прав ПАТ «КБ «Хрещатик» шляхом відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-612/11 виданим 30.08.2012р. Шевченківським районним судом м. Києва. Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено захист права особи, яка оскаржує рішення державного виконавця, шляхом скасування постанови, а тому скарга, як вказано вище підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 1, 2, 5, 6, 11, 17, 21, 26, 47, 82 Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з урахуванням п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», та керуючись ст.ст. 57-60, 64, 209, 210, 212, 213, 293, 294, 296, 383-388 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про визнання дій старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Полісмака Олександра Олександровича неправомірними, скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження та зобов'язання відкрити виконавче провадження, заінтересована особа: ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати постанову про відмову у відкриті виконавчого провадження ВП №48889906 від 15.10.2015 року, винесену старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління у м. Києві Полісмаком О.О., неправомірною та зобов'язати державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління у м. Києві відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 2-612/11, виданим 30.08.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення вищезазначених строків, або після перегляду справи в апеляційному порядку, якщо ухвалу суду не скасовано.

Суддя: