Справа № 357/3332/16-ц Головуючий у І інстанції Рябченко Л. А.
Провадження № 22-ц/780/4243/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 30.08.2016
УХВАЛА

Іменем України

30 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Комісія з прав захисту дітей виконавчого комітету Узинської міської ради Київської області про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Комісія з прав захисту дітей виконавчого комітету Узинської міської ради Київської області про визначення порядку користування будинком,-

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. Заявлені вимоги мотивував тим, що в 2008 році зареєстрував право власності на житловий будинок № 100 по вул. Пушкіна у м. Узин. За усною домовленістю він надав згоду на тимчасове проживання та реєстрацію сестри із малолітніми дітьми та матері в належному йому будинку в 2011 році, умовою укладання договору найму було те, що відповідачі на його звернення звільнять займане житлове приміщення та знімуться з реєстраційного обліку; крім того, в будинку зареєстрований, але не проживає його батько ОСОБА_7 На сьогоднішній день він проживає у фактичних шлюбних стосунках, уклав договір найму житла від 05 грудня 2014 року, оскільки не має можливості проживати та вільно користуватися домоволодінням, зайнятим відповідачами. Просив усунути перешкоди в користуванні майном, а саме домоволодінням по вул. Пушкіна, 100 м. Узин шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

В травні 2016 року ОСОБА_3, яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_2 є її рідним братом, будинок належав на праві власності їх бабусі, яка заповіла його останньому. На даний час ОСОБА_2 проживає в будинку діда за іншою адресою, будинок не утримує; вона постійно зареєстрована та проживає в спірному будинку з дитинства по даний час; між нею та її матірю, яка також проживає в будинку, склався певний порядок користування будинком. Зазначає, що не має іншого житла на праві власності, не надавала відповідачеві будь-яких обіцянок звільнити будинок та знятися з реєстраційного обліку, є одинокою матірю, сама утримує дітей та перебуває у скрутному матеріальному становищі. Просила визначити порядок користування будинком, виділивши їй та її дітям приміщення згідно наведеного переліку приміщень, підсобні приміщення залишити в спільному користуванні.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2016 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким його позов задовольнити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що за відсутності договору найму відповідачі не мали права користуватись житловим приміщенням, яке належить йому на праві власності; норми житлової площі не надають йому можливості проживати в спірному будинку разом із відповідачами. Крім того, до суду було надано нотаріально посвідчену заяву-згоду дідуся позивача, який надає згоду на тимчасову реєстрацію та проживання ОСОБА_3 разом з її малолітніми дітьми, а отже права дітей не порушуються.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, із таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником будинку по вул. Пушкіна, 100 у м. Узин Київської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 липня 2008 року після смерті ОСОБА_8

Згідно довідки виконавчого комітету Узинської міської ради від 12 квітня 2015 року, у будинку по вул. Пушкіна, 100 у м. Узин Київської області зареєстровані сестра ОСОБА_3 з 06 червня 1986 року по 12 липня 2000 року, з 12 лютого 2011 року; племінник ОСОБА_4 з 12 лютого 2011 року, племінниця ОСОБА_5 з 7.04.2015 року, мати ОСОБА_6 з 18 вересня 1985 року по 11 липня 2000 року, з 12 лютого 2011 року, батько ОСОБА_7- з 13 квітня 1967 року по 22 жовтня 1980 року, з 22 грудня 1982 року по 09 березня 1983 року, з 07 грудня 1983 року по 25 березня 1988 року, з 07 вересня 1988 року.

Згідно з довідкою Білоцерківського РВ ГУМВС України № 317-6 від 14 травня 2007 року, місце перебування ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, невідоме.

Позивач ОСОБА_2 зареєстрований і проживає в будинку діда ОСОБА_9 за адресою м. Узин, вул. Набережна, 31 а.

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім?ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщення нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім?ї власника будинку належать особи, зазначені в ст. 64 ЖК України.

За змістом ст. 64 ЖК Української РСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач і члени його сімї.

Таким чином, для визнання дружини, дітей і батьків наймача (власника) житла членами його сімї в контексті житлових прав законодавство не вимагає постійного проживання і ведення спільного господарства разом із ним, оскільки такі вимоги поширюються лише на інших осіб.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є батьками позивача і тому є членами його сімї незалежно від постійного проживання і ведення спільного господарства разом із ним.

Крім того, надаючи згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_3, її дітей та ОСОБА_6 у власному будинку, позивач ідентифікував родинні звязки, вказавши, що дані особи доводяться йому сестрою, племінниками та матірю відповідно, що вбачається із довідки виконавчого комітету Узинської міської ради від 12 квітня 2015 року, тобто він сам вважав їх членами сімї.

Отже, відповідачі зареєстровані самим позивачем за адресою м. Узин вул. Пушкіна 100 як члени сімї.

За змістом ст. ст. 16, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сімї права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме якщо наймач, члени його сім?ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Разом із тим, доказів руйнування або псування відповідачами житлового приміщення позивачем не надано і взагалі посилання на виселення відповідачів із підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, в позовній заяві відсутні.

Колегія суддів враховує, що передбачені ст. ст. 9, 156, 157 ЖК УРСР обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями ст. ст. 156, 157 ЖК УРСР.

Оскільки під час розгляду справи по суті не встановлено підстав припинення права користування відповідачами житловим приміщенням, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що підстави для задоволення позову, в тому числі і про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, також відсутні, тому суд законно і обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 в задоволенню позову в цілому.

Виходячи із вищевикладеного, доводи апеляційної скарги щодо порушення прав власника, які полягають у неможливості користування власністю за призначенням, щодо відсутності договору найму, здійснення комунальних платежів, перевищення норми житлової площі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак відхиляються колегією суддів.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Також, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 про визначення порядку користування житлом, суд першої інстанції виходив із того, що лише співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою власністю, в той час як позивач за зустрічним позовом лише зареєстрована та проживає у спірному будинку.

Рішення суду в даній частині ніким не оспорюється і не є предметом апеляційного перегляду.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Лащенко В.Д.

ОСОБА_10