Справа № 415/603/16-ц
Провадження № 2/415/484/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.16 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Калмикової Ю.О.,

за участю секретаря Нескородової Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції про зняття арешту з предмету іпотеки, третя особа - ОСОБА_1, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Лисичанського міського суду із позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції про зняття арешту з предмету іпотеки, третя особа - ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 21 вересня 2007 року між громадянкою України ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № СМL-ОВЕ/100/2007.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником його боргових зобов'язань, ОСОБА_1 було надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення, загальною площею 175,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на праві приватної власності, що встановлено умовами договору іпотеки № РСМL-ОВЕ/100/2007 від 21 вересня 2007 року.

Відповідно до умов Статуту АТ «ОТП Банк» (погодженого Національним Банком України 18.06.2009 року, реєстровий № 273, державну реєстрацію змін до установчих документів проведено Голосіївською районною у місті Києві державною адміністрацією 30.06.2009 року) Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк», згідно з рішенням Загальних зборів акціонерів Протокол № 53 від 23.04.2009 року змінив назву на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (скорочена назва - АТ «ОТП Банк»).

Таким чином, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк».

29 квітня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю. Також, між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 17 травня 2010 року був укладений договір відступлення права вимоги за договором іпотеки № PCML-OBE/100/2007 від 21 вересня 2007 року. Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 Цивільного кодексу України відступило, а TOB «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Кредитним договором № CML-OBE/100/2007 від 21 вересня 2007 року.

Таким чином, до TOB «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права АТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до відповідача за кредитним договором та право звертати стягнення на предмет іпотеки, зазначений у договорі іпотеки, а саме: нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення, загальною площею 175,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відтак, право іпотекодержателя на першочергове задоволення своїх вимог з предмета іпотеки, зареєстроване у Державному реєстрі іпотек 19.05.2010 за реєстраційним номером обтяження № 5704342, зобов'язання позичальника перед кредитором за Кредитним договором не припинились.

У теперішній час між TOB «ОТП Факторинг Україна» та відповідачем досягнуто домовленість про добровільний продаж предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CML-OBE/100/2007 від 21 вересня 2007 року.

Проте, відповідачем було повідомлено позивача, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції серія АА № 258714 від 23.03.2010 року накладено арешт на майно відповідача, яке перебуває у заставі TOB «ОТП Факторинг Україна», а саме: нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення, загальною площею 175,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

З вищевикладеного вбачається, що право позивача задовольнити свої вимоги з предмета іпотеки виникло 21 вересня 2007 року, а вказана вище постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АА № 258714 від 23.03.2010 року була винесена після зазначеної дати, тобто, пізніше ніж було укладено договір іпотеки.

Крім того, зазначену вище постанову державним виконавцем винесено у виконавчому провадженні, відкритому з примусового виконання виконавчого напису № 8767 від 01.10.2009 про звернення стягнення на вищевказане нерухоме майно, у якому TOB «ОТП Факторинг Україна» не є стягувачем.

TOB «ОТП Факторинг Україна» як іпотекодержатель вважає, що арешт накладений постановою АА № 258714 від 23.03.2010 підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Відповідно до п. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

До теперішнього часу ніяких повідомлень від державного виконавця щодо вказаних обставин на адресу заставодержателя не надходило.

Статтею 57 зазначеного Закону встановлено порядок накладення арешту і вилучення майна боржника. Так, згідно з положеннями п. 3 ч. 2 цієї статті, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Крім того, ч. 8 ст. 54 вказаного Закону передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, позивач вважає, що всупереч вимогам чинного законодавства України, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції постановою АА № 258714 від 23.03.2010 незаконно накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. А саме, накладено арешт на нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення, загальною площею 175,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_1 та є предметом іпотеки за Договором іпотеки № PCML-OBE/100/2007 від 21 вересня 2007 року, який укладено для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником його боргових зобов'язань за кредитним договором № CML-OBE/100/2007 від 21 вересня 2007, чим порушено права та законні інтереси TOB «ОТП Факторинг Україна» як іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Отже, виходячи з вищевикладеного, заставодержатель має передбачене чинним законодавством право звернутися до суду з позовом про скасування арешту заставного майна.

На теперішній час відділ державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене (іпотечне) майно, а саме: нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення, загальною площею 175,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_1, для задоволення вимог стягувача, який не є заставодержателем (іпотекодержателем) та накладенням арешту на вказане майно порушує права позивача як іпотекодержателя, оскільки унеможливлює добровільний продаж цього майна для задоволення вимог позивача за відповідним кредитним договором.

На підставі викладеного позивач просив суд скасувати постанову державного виконавця Лисичанського міського управління юстиції АА № 258714 від 23.03.2010 року.

В судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника банку, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача державний виконавець Кохан А.І. в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, просила вирішити спір на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позов просила задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.04.2010 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» уклали договір про наступне (а.с. 12-19, 61-75).

Згідно з п. 3.1 вищевказаного договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду.

Згідно з п. 3.3 вищевказаного договору права, що переходять до покупця за кредитними договорами у зв'язку з продажем кредитного портфелю:

а) з урахуванням положень ст. 3.4 покупець набуває усі права вимоги за кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; а також правами вимоги до боржників щодо сплати штрафних санкцій.

б) право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за кредитними договорами з дати набрання чинності.

Згідно з п. 4.1 вищевказаного договору на підтвердження факту передачі кредитного портфелю, в момент укладання цього договору продавець зобов'язується передати покупцю кредитні документи. Передача кредитного портфелю (з усіма кредитними документами) покупцю підтверджується підписанням відповідного акту передачі документів сторонами договору.

Згідно зі ст. 1 договору про відступлення права вимоги від 17.05.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4312, ПАТ «ОТП Банк» передало та відступило ТОВ «ОТП Факторинг Україна» сукупність прав, належних клієнту за договором забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно (а.с. 20-24, 76-78).

Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 1077 ЦК України ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло прав кредитора за кредитним договором № CML-OBE/100/2007 від 21.09.2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1.

З матеріалів справи також судом встановлено, що 21.09.2007 року між ЗАТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 21.09.2007 року укладено кредитний договір № CML-ОВЕ/100/2007 (а.с. 4-8, 53-57).

Відповідно до частини 1 п. 2 кредитного договору банк надає позичальнику кредит в розмірі 128 400, 00 дол. США на придбання нерухомого майна, дата остаточного повернення кредиту - 21.09.2017 року.

Відповідно до частини 1 п. 3 кредитного договору сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка.

Відповідно до частини 2 п. 1.5.1 кредитного договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок.

Відповідно до частини 2 п. 1.5.1.1 кредитного договору нараховані в порядку передбаченому договором проценти сплачуються позичальником одночасно з поверненням відповідної частини кредиту в строк передбачений в графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Відповідно до частини 2 п. 1.9.1 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання грошових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором та/або умов договору Іпотеки та/або умов договору Поруки. При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати направлення позичальнику відповідної вимоги.

Відповідно до частини 2 п. 7.3 кредитного договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до виконання сторонами взятих на себе зобов'язань по договору в повному обсязі.

Таким чином, банк взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином та надав ОСОБА_1 грошові кошти на придбання нерухомого майна у сумі 128 400, 00 дол. США. Натомість ОСОБА_1 не належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № CML-OBE/100/2007 від 21 вересня 2007 року.

Згідно з рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 03.03.2015 року по справі № 1214/8689/2012 стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CML-OBE/100/2007 від 21 вересня 2007 року у сумі 118 082 долари США 85 центів, що еквівалентно 942 773 гривням 47 копійкам.

Крім цього, згідно з договором іпотеки № РСМL-ОВЕ/100/2007 від 21.09.2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, посвідченим приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Скриннік І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2407, предметом іпотеки є нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення, загальною площею 175,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 9-11, 59-60).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 51897926 від 21.01.2016 року, нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 2405 від 21.09.2007 року, на яке накладено арешт реєстраційний номер 9671742 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 258714 від 23.03.2010 року ВДВС Лисичанського МУЮ (а.с. 29-32, 84-87).

Згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.03.2010 року серії АА № 258714, виданою державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції Степецьким В.М. при примусовому виконанні виконавчого напису № 8767, виданого 01.10.2009 р. приватним нотаріусом, про звернення стягнення на нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення загальною площею 175,80 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_1, постановлено накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 АДРЕСА_2 (а.с. 33, 88).

Згідно з поясненнями, викладеними позивачем у позовній заяві, між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 досягнута домовленість про добровільний продаж предмету іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СМL-ОВЕ/100/2007 від 21.09.2007 року, тобто без застосування процедури примусового виконання рішення суду, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне роз'яснити наступне.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» на майно, яке перебуває в іпотеці, та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього закону), допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Стаття 44 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та частиною восьмою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року по справі № 6-238цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, у даній справі судом встановлено, що державним виконавцем вчинялися дії з виконання виконавчого напису нотаріуса № 8767, виданого 01.10.2009 року приватним нотаріусом, про звернення стягнення на нежитлове вбудовано-прибудоване приміщення загальною площею 175,80 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_1, на підставі чого і накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1 та перебуває в іпотеці згідно з договором іпотеки № РСМL-ОВЕ/100/2007 від 21.09.2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на вищевказаний предмет іпотеки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відсутні, а в наявності тільки рішення суду про стягнення заборгованості, а тому при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень процедури накладення арешту на майно, яке перебуває в іпотеці, та зняття арешту з такого майна, слід виходити не з положень статті 33 Закону України «Про іпотеку», а з загальних норм Закону України «Про виконавче провадження», ст. 44 якого передбачає, що у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна, тобто за виконавчим написом нотаріуса від 01.10.2009 року на користь ПАТ «ОТП Банк», а у шосту чергу задовольняються всі інші вимоги, тобто за рішенням суду від 03.03.2015 року про стягнення заборгованості за кредитним договором і то тільки в тому разі, коли виконавчий документ, виданий на підставі цього рішення, буде пред'явлений стягувачем до примусового виконання.

За таких осбтавин суд вважає, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції про зняття арешту з предмету іпотеки задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 512-516, 1077 ЦК України, ст.ст. 44, 52, 54, 56, 57 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 1, 33, 36-39, 41 Закону України «Про іпотеку», постановою Верховного Суду України від 04.02.2015 року по справі № 6-238цс14, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до Відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції про зняття арешту з предмету іпотеки, третя особа - ОСОБА_1, залишити без задоволення у зв'язку з необгрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА