ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2332/16-ц
Провадження № 2/210/1086/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"05" вересня 2016 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді Костенко В.В.

при секретарі Севанян М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення частки в спільному сумісному майні , -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до суду, в якому просила суд визначити, частки у спільній сумісній власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, яка їм належить відповідно до свідоцтва про право власності № 1335 від 02.11.1993 року про приватизацію на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» згідно до розпорядження Виконкому міської Ради народних депутатів від 14.07.1993 року №Дз 789 рівними по 1/3 частині кожному .

В обґрунтування позову вказувала, що їй, на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності № 1335 від 02.11.1993 року про приватизацію на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» згідно до розпорядження Виконкому міської Ради народних депутатів від 14.07.1993 року № Дз 789.

При приватизації квартири сторони вважали, що частка кожного є рівною та у приватну власність кожному було передано 1/3 частину, однак у свідоцтві про те, що квартира передається у спільну часткову власності не зазначено.

Так як відповідач ОСОБА_4 з 1999 року не приймає участь в утриманні квартири у ОСОБА_2 виникла необхідність у визначення часток в судовому порядку, що надасть останній можливість в подальшому вирішити питання про розподіл рахунків на сплату комунальних платежів, так як з 1999 року усі витрати на утримання квартири позивачка несе сама.

На підставі вищевикладеного просила суд задовольнити її позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась через канцелярію суду подала заяву в якій просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, надала через канцелярію суду заяву в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. .

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи, причини неявки суду не повідомив , заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав , заперечень проти позову не надав , свого представника до суду не направив тому суд відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України розглянув справу за відсутності останнього.

Зі змісту ст. 74 ЦПК України, слідує, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

У відповідності до п. 99 « Правил надання послуг поштового зв'язку » , затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою « Судова повістка », рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом ( свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо ), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши надані докази, давши оцінку заявленим позовним вимогам, суд прийшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності № 1335 від 02.11.1993 року про приватизацію на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» згідно до розпорядження Виконкому міської Ради народних депутатів від 14.07.1993 року № Дз 789 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.10).

Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Право спільної сумісної власності є одним із видів права спільної власності. Разом з тим, право спільної сумісної власності відрізняється від права спільної часткової власності за такими ознаками: 1) невизначеністю часток, оскільки у спільній сумісній власності частка кожного із співвласників не визначена, тоді як у спільній частковій власності частки визначаються законом або домовленістю сторін; 2) підставами виникнення й припинення права спільної власності, тобто, на відміну від підстав виникнення спільної часткової власності, право спільної сумісної власності виникає лиш у випадках, передбачених законом чи договором; 3) характером внутрішніх правовідносин спільної власності.

Згідно із ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Варто зазначити, що існує загальне правило, відповідно до якого співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Водночас зазначена норма статті є диспозитивною, у звязку з чим співвласники мають право визначити свої повноваження щодо належного їм майна на праві спільної сумісної власності за домовленістю між собою, тобто реалізація певних правомочностей (володіння, користування та розпорядження) щодо спільного майна здійснюється за взаємною згодою всіх співвласників.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами як співвласниками вказаної квартири виникають непорозуміння та суперечки з приводу порядку користування вказаною квартирою, її утримання, проживання.

Згідно ст. 370 ЦК України у випадку виділення частки в праві спільної сумісної власності вважається, що частки кожного із співвласників в праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлене за домовленістю співвласників або законом, або рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у п.5 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розяснив, що

при відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Тому суд вважає, що дійсно оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідачів , і частка майна, що їм належить на праві спільної сумісної власності на даний час не визначена, то аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доказів на підтвердження істотних обставин щодо відступлення від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності відповідачем не надано, а судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.355, 357, 368, 370 ЦК України, ст.10, 11, 60, 208, 212-214 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення частки в спільному сумісному майні - задовольнити.

Визначити, частки у спільній сумісній власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, яка їм належить відповідно до свідоцтва про право власності № 1335 від 02.11.1993 року про приватизацію на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» згідно до розпорядження Виконкому міської Ради народних депутатів від 14.07.1993 року №Дз 789 рівними по 1/3 частині кожному

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: В. В. Костенко