АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Ластовка Н.Д.
Справа №755/3679/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

ШебуєвоїВ.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача шляхом розірвання договору,-

В С Т А Н О В И Л А

У лютому 2015 року позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

У мотивування вимог посилався на те, що 30 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит на загальну суму 70000 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 29.10.2027 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10,3% річних.

ОСОБА_2 не виконує умови Кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 03.03.2015 року має заборгованість у розмірі 48 370,93 доларів США, з яких: 44 980,39 доларів США - кредитна заборгованість; 3 390,54 доларів США - заборгованість за відсотками, та пеню у розмірі 12 303,45 грн, з яких: 6 699,14 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 5 504,31 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам.

З урахуванням наведеного просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 жовтня 2006 року в розмірі 48 370,93 доларів США та 12 303,45 грн.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача шляхом розірвання договору.

У мотивування вимог посилався, що 30 жовтня 2006 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого банк взяв на себе зобов'язання надати позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 70 000 доларів США строком до 29.10.2027 року під 10,3 % річних з правом перегляду останніх кожного наступного місяця для придбання іпотечного майна.

При укладенні даного Договору ним було використано прогнози Кабінету Міністрів України та Національного Банку України про зростання добробуту населення, збереження та нарощування його купівельної спроможності та споживчої активності, утримання щорічного курсу інфляції в межах 10% та поступове зміцнення курсу національної валюти. Вказані обставини були істотними економічними факторами, за якими ним було укладено спірний Кредитний договір.

Однак, протягом 2008 року перераховані показники значно відхилились від прогнозованих значень. На даний момент обставини змінились в гіршу сторону, оскільки настала друга хвиля світової фінансово-економічної кризи, яка виявила неготовність національної економіки до протидії їй.

У результаті відбулася істотна зміна економічних умов у країні. Зокрема, різке зростання офіційного та комерційного курсів долара США по відношенню до національної валюти.

Він не міг знати про таку можливу зміну обставин, тобто, розумно передбачити можливості її настання. У нього суттєво погіршився матеріальний стан, платоспроможність по розрахунку за отримані кредити.

У момент укладення Договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. Він не міг усунути причини такої зміни обставин після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від нього вимагались.

Підставами для розірвання оспорюваного Кредитного договору згідно зі ст. 651 ЦК України є як істотне порушення даного Кредитного договору відповідачем за зустрічним позовом, так і істотна зміна обставин в розумінні положень ст. 652 того ж Кодексу.

Така істотна зміна полягає не в коливанні, а у обвалі курсу гривні до долара США як валюти кредиту.

З урахуванням наведеного просив суд захистити право споживача банківських послуг ОСОБА_2 шляхом розірвання Договору про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2006 року, укладеного між ним та АКІБ «УкрСиббанк», який у подальшому змінив свою організаційно-правову форму на ПАТ «УкрСиббанк», а також встановити порядок та строки повернення позивачем боргу за даним кредитним договором в розмірі, визначеному судом на момент його розірвання, розстрочивши таке повернення на п'ять років, шляхом внесення грошових коштів на вказаний відповідачем рахунок рівними частинами в останній робочий день кожного місяця, починаючи з наступного місяця після набрання рішенням суду у даній справі законної сили.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 48 370 доларів 93 центи США та судовий збір в розмірі 3 654 гривні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача шляхом розірвання договору відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду та ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що судом не враховано, що зустрічна позовна заява обґрунтовувалась не лише істотною зміною обставин, передбаченою ст. 652 ЦПК України, а й ч. 2 ст. 651 того ж Кодексу стосовно істотного порушення Договору другою стороною.

Також, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу щодо отримання позичальником кредитних коштів у заявленій позивачем сумі, які, у тому числі, містили б підпис позичальника.

Крім того, банком не надано належних та допустимих доказів того, що письмові вимоги стосовно дострокового повернення кредиту були направлені відповідачу.

Судом не надана належна оцінка видачі позивачем валютного кредиту без наявності індивідуальної ліцензії, а також отримання відсотків по кредиту в іноземній валюті.

Посилається, що несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню в межах позовної давності за кожним із платежів. У зв'язку з цим він просив суд визначити чи не перевищив позивач загальну та спеціальну позовну давність із застосуванням наслідків її пропуску, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України, як підставу для відмови у цій частині позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0. (а.с. 4-11)

Згідно із п. 1.1-1.3 Договору банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 70 000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін - 30.10.2006 року. Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток №1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 29.10.2027 року. За використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 10,30 % річних.

В обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_2 посилався на те, що наявні підстави для розірвання Договору про надання споживчого кредиту №0 від 30.10.2006 року, передбачені ст. 651 та ст. 652 ЦК України, оскільки відбулася істотна зміна економічних умов у країні, зокрема, різке зростання офіційного та комерційного курсів долара США по відношенню до національної валюти. Він не міг знати про таку можливу зміну обставин. Окрім того, у нього суттєво погіршився матеріальний стан, платоспроможність по розрахунку за отримані кредити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За приписами ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

У п. 15, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 Цивільного кодексу України і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 Цивільного кодексу України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

За вимогами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, на позивача покладається обов'язок, довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Однак, ОСОБА_2 не довів істотне порушення договору другою стороною та наявність всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання договору кредиту, у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, у статті 36 Закону України "Про Національний Банк України" визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»).

Згідно із Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Так, при укладенні Договору про надання споживчого кредиту у п. 9.2 сторонами передбачено можливість зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення у разі здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та / або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долара США, встановленого НБУ на дату укладення цього Договору чи останнього перегляду процентної ставки.

У п. 8.2 Договору про надання споживчого кредитувизначено, що підписанням даного Договору позичальник підтверджує, що позичальник повністю розуміє всі умови цього Договору, свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними.

Настання економічної кризи та інші незалежні від сторін зовнішньоекономічні фактори, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувалися при його укладенні, оскільки економічна криза носить загальний характер та стосується обох договірних сторін, відтак, це саме по собі не може бути підставою для зміни або розірвання договору в судовому порядку (постанова Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі №6-93цс11).

Отже, ОСОБА_2 не доведено, що при укладенні Договору про надання споживчого кредиту він був упевнений у тому, що зміна курсу гривні до долара США, враховуючи динаміку зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації, не настане. Укладаючи спірний Договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, при цьому у позивача була можливість укладення Договору в національній валюті.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу щодо отримання позичальником кредитних коштів у заявленій позивачем сумі з огляду на таке.

У п. 1.5 Договору про надання споживчого кредиту визначено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника №2800, МФО 351005, у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. (а.с. 5)

Відповідно до Виписки за особовим рахунком за 30.10.2006 року на особовий рахунок ОСОБА_2 №2800 перераховано 70 000 доларів США згідно угоди №0 від 30.10.2006 року. (а.с. 110)

Не є підставою для скасування рішення в частині розірвання кредитного договору посилання апелянта, що банком не надано належних та допустимих доказів того, що письмові вимоги стосовно дострокового повернення кредиту були направлені ОСОБА_2, оскільки банком направлялася вимога на адресу: АДРЕСА_1, за якою знаходиться предмет іпотеки, і така вимога отримана ОСОБА_2 особисто 13.01.2015року. (а.с. 47-52, 136-137)

До того, ж апелянтом не надано доказів, що після направлення банком вимоги він виконував умови Договору і в нього відсутня прострочена заборгованість.

З позовом до суду позивач звернувся 6 лютого 2015 року. Відповідач отримав копію позовної заяви в якій міститься вимога про повернення боргу, проте ОСОБА_2 заборгованість не погасив.

Колегією суддів відмовлено в задоволенні клопотанням представника ОСОБА_2 про виклик свідків, які б підтвердили, що вони проживають в квартирі ОСОБА_2 і не отримували цього повідомлення, про отримання ОСОБА_2 посвідки на виїзд з зони АТО, оскільки зазначені докази не свідчать про неотримання ОСОБА_2 повідомлення.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що судом не надана належна оцінка видачі позивачем валютного кредиту без наявності індивідуальної ліцензії, а також отримання відсотків по кредиту в іноземній валюті, оскільки в матеріалах справи міститься Банківська ліцензія №75 від 21.12.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Дозвіл №75-2 від 19.11.2002 року на право здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Додаток до Дозволу №75-2 від 19.11.2002 року з Переліком операцій, які має право здійснювати АКІБ «УкрСиббанк». (а.с. 111-115).

Щодо доводів апелянта про застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає таке.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі №6-738цс15, виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

У матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, подана до винесення місцевим судом рішення, відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України, а тому доводи ОСОБА_2 щодо застосування строку позовної давності є необґрунтованими.

У суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 заявив клопотання про витребування з банку документів про рух коштів.

Колегія суддів відмовила в задоволенні заявленого клопотання, оскільки в матеріалах справи наявні довідки - розрахунки заборгованості, які за своїм змістом містять перелік відомостей, коли та які суми вносив ОСОБА_2 на погашення кредиту, залишок заборгованості по кредиту після внесення кожної суми, на погашення яких платежів зараховувалися кошти (тіло кредиту, проценти).

ОСОБА_2 ні до суду першої інстанції, ні до апеляційної інстанції не було надано квитанцій, по яких ОСОБА_2 вносив платежі і які не були враховані при нарахуванні заборгованості, при тому, що справа перебуває на розгляді в суді з 16 лютого 2015 року і на це було достатньо часу.

Отже, суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Всі ці доводи були предметом судового дослідження і суд дав їм оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2015року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва