Провадження № 2/161/3716/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі :

головуючого судді Кирилюк В.Ф.

при секретарі Турук І.Р.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свій позов обґрунтовує тим, що він 03.03.2015 року уклав з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів, за яким передав останньому 7500 доларів США. На підтвердження укладеного договору позики грошових коштів останнім була надана розписка. На письмову вимогу від 04.07.2016 року повернути отриманні кошти відповідач не відреагував та суму позики не повернув.

Покликаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 7500 доларів США заборгованості за договором позики від 03.03.2015 року та судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві. Просила позов задовольнити.

Відповідач, представник відповідача позов не визнали. Відповідач суду пояснив, що вказану суму позики від позивача не одержував. Розписку видав на прохання останнього, необхідність якої позивач пояснював певними сімейними обставинами.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідка ОСОБА_5, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми(ч.1 ст.1047 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей( ч.2 ст.1047 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року №6-63цс13.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що 03.03.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у письмовій формі, за яким останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 7500 доларів США (а.с.11).

Вимогу про повернення позики ОСОБА_4 направив ОСОБА_2 за місцем його реєстрації 04.07.2016 року, яку останній отримав особисто 07.07.2016 року(а.с.5-7).

Як встановлено в судовому засіданні, ні в передбачений ст.1049 ЦК України строк, ні на даний час позика позикодавцю не повернута.

Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

ОСОБА_4 є законним платіжним засобом на території України(ч.1 ст.192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом(ч.2 ст.192 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу(тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Крім того, у ч.2 ст.533 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14, від 16.09.2015 року №6-190цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначає національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобовязання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобовязання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (право позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 04.07.2011 року №3-62гс11,від 07.10.2014 року №3-133гс14).

Судом встановлено, що в розписці ОСОБА_2 грошові зобовязання визначені в іноземній валюті, а саме доларах США, в звязку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України. З розписки ОСОБА_2 вбачається, що він позичив на будівництво у позикодавця 7500 доларів США.

Отже, з позичальника в користь позикодавця слід стягнути грошову суму в гривнях, яка є еквівалентною 7500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення даного рішення судом, а саме 25,599374 грн. за 1 долар США. Отже, до стягнення підлягає 191995,31 грн. (25,599374х7500).

За змістом ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені ним судові витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1861,50 грн. та в дохід держави 58,45 грн. судового збору.

На підставі ст.99 Конституції України, ст.ст. 192,526, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 10, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНКПО НОМЕР_1) в користь ОСОБА_4 191995,31 грн. (сто девяносто одна тисяча девятсот девяносто пять грн. 31 коп.) боргу за договором позики від 03.03.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНКПО НОМЕР_1) в користь ОСОБА_4 1861,50 грн. (одна тисяча вісімсот шістдесят один грн.. 50 коп.) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 58, 45 грн. (пятдесят вісім грн.. 45 коп.) судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя Луцького міськрайонного суду В.Ф.Кирилюк