Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Мартинюка В.І.,

Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути з відповідача борг за договором позики від 14 червня 2000 року в сумі 10 тис. дол. США, що еквівалентно 215 764 грн 97 коп., 3 % річних та судові витрати.

Позивач посилався на те, що 14 червня 2000 року відповідач отримав від нього грошові кошти в сумі 10 тис. дол. США. На підтвердження даної позики того ж дня була написана розписка, яка підписана відповідачем. 01 липня 2015 року він звернувся із вимогою до ОСОБА_4 про повернення позичених грошових коштів. Однак на час звернення до суду із даним позовом відповідач кошти не повернув.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 14 червня 2000 року у сумі 10 тис. дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 215 764 грн 97 коп, 3 % річних в сумі 106 грн 32 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 10 тис. дол. США, що підтверджується розпискою від 14 червня 2000 року.

01 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача із вимогою повернути позику впродовж тридцяти днів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності укладення між сторонами договору позики, що підтверджується розпискою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що текст розписки від 14 червня 2000 року не містить відомостей щодо отримання грошових коштів у валюті США чи у національній валюті, тоді як розписка на підтвердження договору позики має містити обов'язково умови отримання позичальником в борг певної грошової суми із зобов'язанням її повернення та із зазначенням дати отримання цих коштів, а тому дійшов висновку про те, що надана позивачем розписка не є підтвердженням того, що між сторонами укладався договір позики.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 червня 2000 року відповідач склав розписку, в якій зазначив, що він отримав від позивача позику в сумі, еквівалентній 10 тис. дол. США. В чому й розписався.

Отже, зі змісту вказаної розписки вбачається, що кошти, які відповідач отримав від позивача, були надані у позику.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, а тому дійшов помилкового висновку про те, що надана позивачем розписка не є підтвердженням того, що між сторонами укладався договір позики

За таких обставин ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатися законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М. Мазур

В.І. Мартинюк

В.А. Нагорняк