Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.02.2016 Справа №607/4277/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої Герчаківської О.Я.,

з участю секретаря Костиник О.П.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 02 вересня 2012 року її чоловік ОСОБА_5 позичив ОСОБА_4 кошти у розмірі 10 000 дол. США, які останній зобовязувався повернути в строк до 01 жовтня 2012 року. 29 січня 2013 року чоловік позивача помер. Спадкодавець ОСОБА_5 заповіту не залишив, а його єдиним спадкоємцем являється позивач, яка на час відкриття спадщини проживала з останнім. Інших спадкоємців покійного, окрім ОСОБА_3, немає, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_6 в її користь суму основної заборгованості у розмірі 10 000 дол. США, що на час подання позову еквівалентно 215 500,00 грн., та 15 817,10 грн. 3% річних від простроченої суми.

29 січня 2016 року представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просить суд постановити рішення, відповідно до якого стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 суму основної заборгованості в розмірі 251 500,00 грн. та 25 136,21 грн. 3% річних від простроченої суми, а також понесені судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з урахуванням заяви про їх збільшення, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 заявлений позов визнав частково на суму 80 000,00 грн.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини.

Відповідно до розписки, долученої до матеріалів справи, 02 вересня 2012 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_7 80 000 гривень (еквівалентно 10 000 USD). Зобовязався повернути 01.10.2012 року.

Як вбачається із свідоцтва про одруження, виданого 17 січня 2003 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, та відмітки у паспорті громадянина України ОСОБА_3 серії АВ №538508, виданому Погребищенським РВ УМВС України у Вінницькій області 25 липня 2003 року, позивач ОСОБА_3 (до шлюбу Артемчук) ОСОБА_8 є дружиною ОСОБА_5.

29 січня 2013 року ОСОБА_5 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-БК №259958 від 29 січня 2013 року, видане Відділом реєстрації смерті у м.Києві.

В судовому засіданні встановлено, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його дружина позивач ОСОБА_3, яка на час відкриття спадщини проживала з останнім.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, позивач є новим кредитором у виниклих між сторонами правовідносинах, а тому вправі вимагати від ОСОБА_4 повернення коштів за договором позики.

Згідно ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. (ч.1 ст.625 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Із змісту ч.2 ст.192 ЦК України вбачається, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2 ст.533 ЦК України).

Щодо валюти виконання зобовязання, суд враховує зміст ст.99 Конституції України, якою визначено, що грошовою одиницею України гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК України, та при застосуванні ст.625 ЦК України.

За вказаних обставин суд оцінює критично та не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 10 000,00 дол. США, а не 80 000,00 грн., як про це зазначено у розписці, оскільки така його позиція не підкріплена належними та допустимими доказами та не впливає на зміст виниклих правовідносин. В даному випадку ним оцінюються, як тотожні поняття валюта боргу, що в даному випадку 80 000,00 грн. та валюта платежу 10 000,00 дол. США., що суперечить нормам матеріального права.

Також суд відхиляє як доказ в даній справі протокол одночасного допиту осіб від 04 вересня 2013 року, так як в силу ч.2 ст.361 ЦПК України, на даний час відсутнє остаточне рішення, прийняте за результатами розслідування кримінального провадження (обвинувальний чи виправдувальний вирок суду), яким відповідно до закону могли б бути підтверджені чи не підтверджені покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_4, як і відеозапис отримання відповідачем грошових коштів, джерело походження та достовірність якого не встановлені.

Щодо клопотання представника позивача про допит свідка, яке не було задоволено, суд розяснює наступне. У разі укладення договору позики на позичальника покладається зобов'язання повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, при цьому позичальнику надається право оспорити договір позики у зв'язку з тим, що кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, як зазначено у ч.1 ст.1049 ЦК України та ч.1 ст.1051 ЦК України. За змістом п.12 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК, зокрема у ч.2 ст.937 ЦК, ч.3 ст.949 ЦК.

За таких обставин, суд погоджується із розрахунком заборгованості, вважає його вірним та приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, оскільки в даному випадку мають місце порушення відповідачем майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 боргу за договором позики в розмірі 251 500,00 грн. та 25 136,21 грн. 3% річних, а всього 276 636,21 грн.

В силу вимог ст.88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути 2 766,36 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.192, 514, 533, 611, 625, 1046, 1047, 1049, 1218 ЦК України, ст.ст.10, 60, 88, 110, 197, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 251 500 (двісті пятдесят одна тисяча пятсот) грн. та 25 136 (двадцять пять тисяч сто тридцять шість) грн. 21 коп. 3% річних, а всього 276 636 (двісті сімдесят шість тисяч шістсот тридцять шість ) грн. 21 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 766 (дві тисячі сімсот шістдесят шість) грн. 36 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча О.Герчаківська