Справа № 363/4091/14-ц Головуючий у І інстанції Скарлат О. І.
Провадження № 22-ц/780/252/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 16.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

За участі секретаря: Яруна Я.В.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛ-Транс», реєстраційна служба Вишгородського районного управління юстиції Київської області, Відділ державної виконавчої служби Вишгородського управління юстиції, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним правочин про відступлення частки, яка належала ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ «Вел-Транс» у розмірі 91000 грн. та складає 50% загального розміру статутного капіталу безоплатно на користь ОСОБА_4, скасувати реєстраційні дії , здійснені державним реєстратором юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції щодо реєстрації нової редакції Статуту ТОВ «Вел-Транс» та стягнути судові витрати.

Мотивував вимоги тим, що рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 26.07.2011 року стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на його користь у відшкодування матеріальної шкоди в сумі 26518,86 грн. та моральної шкоди в сумі 210 000 грн. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції від 17.01.2012 року відкрито виконавче провадження щодо примусового стягнення рішення суду від 26.07.2011 року. Вказаною постановою накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_3 в межах суми боргу та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Зазначав, що постанова державного виконавця отримана боржником ОСОБА_3, однак з часу набрання чинності рішення суду останній добровільно та самостійно не здійснив жодних дій на відшкодування шкоди, а навпаки почав ухилятись від виконання рішення суду.

Вважав, що з метою ухилитись від виконання рішення суду, ОСОБА_3 подав заяву до загальних зборів ТОВ «Вел-Транс» про свій вихід зі складу учасників ТОВ «Вел-Транс» та передачу своєї частки у статутному капіталі товариства безоплатно ОСОБА_4 - своєму сину. 21.10.2013 року здійснено реєстрацію змін до статутних документів ТОВ «Вел-Транс». Рішення про відчуження своїх корпоративних прав на частку у майні ТОВ «Вел-Транс» відповідно до розміру частки у статутному капіталі товариства та проведення реєстраційних дій державним реєстратором було вчинено під час заборони на відчуження майна. Постановою державного виконавця від 02.07.2013 року накладено арешт на частку у статутному фонді товариства «Вел-Транс» , що належить засновнику ОСОБА_3 в межах його внеску до статутного фонду в розмірі 91000 грн.

Таким чином дії відповідача, позбавляють його отримати відшкодування шкоди за рахунок вартості майна ТОВ «Вел-Транс» , на яке може бути звернено стягнення пропорційно частці ОСОБА_3 у статутному капіталі товариства.

Вважав, що вчинений ОСОБА_3 правочин щодо відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Вел-Транс» у розмірі 50% на користь свого сина ОСОБА_3 на підставі ст.202, 215, 216 ЦК України повинен бути визнаний недійсним.

В ході судового розгляду позивач надав суду заяву про зміну підстав позову (а.с.166-168 , 209-210 том1) , в якій зазначав, що правочин щодо відчуження ОСОБА_3 його частки у статутному капіталі товариства є недійсним на підставі ст.203, 215 , 717 ЦК України, оскільки укладений під час дії публічного обтяження , всупереч ст.9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та ст.11, 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Просив визнати недійсним правочин про відступлення частки, яка належала ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ «Вел-Транс» у розмірі91000 грн. та складає 50% загального розміру статутного капіталу безоплатно на користь ОСОБА_4, скасувати реєстраційні дії , здійснені державним реєстратором юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції щодо реєстрації нової редакції Статуту ТОВ «Вел-Транс» та стягнути судові витрати.

В ході судового розгляду по даній справі ухвалою суду залучено в якості третьої особи відділ державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області.

Ухвалою суду від 13 серпня 2015 року в даній справі за клопотанням представника позивача залучено в якості третьої особи ОСОБА_5.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 просить рішення суду І інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом І інстанції встановлено, що рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2011 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 26 518, 86 грн., моральну шкоду в розмірі 210 000 грн. Дане рішення набрало законної сили 01 листопада 2011 року (а.с.5-7).

На підставі вказаного рішення суду Словянським міськрайонним судом Донецької області 23 грудня 2011 року видано виконавчий лист щодо примусового стягнення коштів з ОСОБА_3 (а.с.17-18).

17 січня 2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області відкрито виконавче провадження ВП № 30666719 щодо примусового виконання рішення суду від 26.07.2011 року. Вказаною постановою накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_3 в межах суми боргу 236 518, 86 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

В рамках вказаного виконавчого провадження 02 липня 2013 року постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області накладено арешт на частку у статутному фонді підприємства ТОВ «Вел-Транс» , що належить засновнику ОСОБА_3 в межах його внеску до статутного фонду в розмірі 91000 грн., що належить ТОВ «Вел-Транс» в межах суми звернення стягнення - 91000 грн. та заборонено здійснювати відчуження майна, згідно п.1, яке належить боржнику та ТОВ «Вел-Транс» лише в межах суми боргу.

Судом встановлено, що згідно з витягу єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 25 травня 2013 року ОСОБА_3 був засновником (учасником) ТОВ «Вел-Транс», розмір його внеску до статутного фонду підприємства 91000 грн. (а.с.40-41).

10 жовтня 2013 року ОСОБА_3 подав заяву до загальних зборів ТОВ «Вел-Транс» про свій вихід зі складу учасників ТОВ «Вел-Транс» та передачу безкоштовно належної йому частки в статутному фонді в розмірі 91000 грн., що складає 50% статутного капіталу та корпоративні права на неї ОСОБА_4.

Згідно протоколу №1 загальних зборів учасників ТОВ «Вел-Транс» від 14.10.2013 року виключено ОСОБА_3 зі складу учасників ТОВ «Вел-Транс» , частку ОСОБА_3 передано учаснику товариства ОСОБА_4

21.10.2013 року проведено реєстрацію змін до статутних документів ТОВ «Вел-Транс», згідно статті 2 Статуту ТОВ «Вел-Транс» учасниками Товариства є : ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Згідно протоколу № 1/04/15 загальних зборів учасників ТОВ «Вел-Транс» від 28.04.2015 року виведено зі складу учасників ТОВ «Вел-Транс» ОСОБА_4, його частку в статутному капіталі товариства відступлено та передано на користь ОСОБА_5 , так як ОСОБА_6 , учасник Товариства, відмовився від переважного права придбання частки та прийнято до складу учасників Товариства ОСОБА_5

04 червня 2015 року проведено реєстрацію змін до статутних документів ТОВ «Вел-Транс», згідно п.1.2 Статуту ТОВ «Вел-Транс» засновниками Товариства є : ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що підтверджується копією документів реєстраційної справи (том 3 а.с.33-66).

Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, Господарським кодексом України та Законом України «Про господарські товариства».

За змістом ст.113 ЦК України та ст.1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно ст.115 ЦК України господарське товариство є власником : майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Ризик випадкової загибелі або пошкодження майна, що є власністю товариства або передане йому в користування, несе товариство, якщо інше не передбачено установчими документами.

За положеннями ст.10 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 147 ЦК України та ч.1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку ( її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.

Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

Отже, обєктом відчуження учасником товариства своєї частки (її частини) у статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обовязків, повязаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку поділу залишків майна товариства у процесі його ліквідації ( припинення).

При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового власника частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий власник частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частина прибутку товариства, яку він має отримувати у разі виплати дивідендів, частина майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру придбаної ним частки.

Разом з тим, з урахуванням положень ст.115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст.12 ЗУ «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників.

Відповідно до п.8.1.1 Статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Вел-Транс», затвердженого зборами учасників 17.01.2000 року та зареєстрованого Вишгородською районною державною адміністрацією 25.01.2000 року, джерелами формування майна товариства є кошти та майно, передані Товариству, як статутний фонд (а.с.22-40).

Колегія суддів вважає, що суд І інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вклад ОСОБА_3 до статутного фонду господарського ТОВ «Вел-Транс» у виді грошових коштів в сумі 91000 грн. не є його власністю, а є власністю вказаного товариства.

Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст. 116, 147 ЦК України є субєктивним корпоративним правом такого учасника .

Відповідно до п.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із нормою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із п.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою статті 203 ЦК України.

Відповідно до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю.

Судом І інстанції правильно зазначено, що волевиявлення про вихід зі складу учасників товариства ОСОБА_3 здійснив за власним бажанням, про що свідчить рішення зборів учасників товариства від 14.10.2013 року. Вільне волевиявлення про вихід зі складу товариства не може бути скасовано ні в судовому порядку, ні будь-яким іншим розпорядчим документом, оскільки це є власною волею особи, яка приймає рішення відносно самого себе і своєї подальшої долі і не суперечить закону.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 здійснив вихід зі складу учасників ТОВ «Вел-Транс» з метою ухилитися від виконання рішення суду не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду та спростовується матеріалами справи.

Під час дослідження та огляду матеріалів виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_3 було встановлено, що державним виконавцем та боржником вживалися заходи щодо своєчасного і в повному обсязі виконання рішення суду.

Як вбачається з довідки відділу ДВС Вишгородського РУЮ від 23.12.2014 року № 17322 , згідно акту про проведення аукціону з продажу майна, що належить ОСОБА_3 від 19.04.2013 року кошти отримані від продажу транспортного засобу марки «Мерседес Бенс», Е 220 , номерний знак НОМЕР_1, 2000 року випуску було отримано кошти в розмірі 27827, 70 грн. Розпорядженням державного виконавця від 22.07.2013 року в рамках зведеного виконавчого провадження на користь ОСОБА_2 були перераховані кошти в сумі 7048, 20 грн.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2013 року у задоволенні подання державного виконавця відділу ДВС Вишгородського РУЮ про виділення частки майна , належного ТОВ «Вел-Транс», пропорційно частці ОСОБА_3 у даному товаристві для звернення на нього стягнення для задоволення вимог стягувача відмовлено , у звязку з тим, що питання про виділ частки майна повинно розглядатися в порядку позовного провадження за позовом кредитора.

В матеріалах справи відсутні докази, що позивач ОСОБА_2 звертався з відповідними вимогами до боржника ОСОБА_3

Крім того, вимоги позивача ґрунтуються на позиції, що правочин щодо відчуження ОСОБА_3 його частки у статутному капіталі товариства є недійсним на підставі ст.203, 215 ЦК України, оскільки укладений під час дії публічного обтяження.

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 24.07.2013 року вказано: тип обтяження арешт рухомого майна, обєкт обтяження- накладення арешту на частку у статутному фонді підприємства ТОВ «Вел-Транс» , що належить засновнику ОСОБА_3 в межах його внеску до статутного фонду в розмірі 91000 грн., відомості про обмеження відчуження заборонено відчужувати.

Однак , в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, що ОСОБА_3 здійснив відчуження рухомого майна, яке йому належить в межах його внеску до статутного фонду.

Разом з тим, за положеннями статті 10 Закону України «Про господарські товариства» та статті 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 147 ЦК України та частиною 1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

Статут Товариства з обмеженою відповідальністю «Вел-Транс» (в редакції, що діяла на момент виходу зі складу учасників ОСОБА_3М.) не містить заборони відчуження учасниками товариства своїх часток.

Пунктом 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 №13 „Про практику розгляду судами корпоративних спорів" встановлено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із виходом учасника з товариства, господарські суди повинні керуватися тим, що відповідно до ЦК та Закону про господарські товариства учасник ТОВ чи ТДВ вправі у будь-який час вийти з товариства незалежно від згоди інших учасників та самого товариства. Вихід зі складу учасників товариства не пов'язується ні з рішенням зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. У зв'язку з цим моментом виходу учасника з товариства є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами зв'язку. Положення установчих документів, які обмежують чи забороняють право на вихід учасника з товариства, є незаконними.

Таким чином, відчуження ОСОБА_3 своєї частки в статутному капіталі ТОВ «Вел-Транс» жодним чином не вплинуло на майновий стан ОСОБА_3, який є боржником та має зобовязання перед ОСОБА_2

Твердження позивача, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникли відносини , що регулюються ст.717 ЦК України , а правочин, що ними вчинений є договором дарування є безпідставними, недоведеними позивачем та спростовуються матеріалами справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що судом І інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог та якими обґрунтовує неправомірність дій відповідачів, не знайшли свого підтвердження в порядку ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: