АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/5558/16 Головуючий 1-ї інстанції - Лігус С.М.
Категорія : договірне.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орджонікідзевський відділ Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення боргу, передачу предмета іпотеки в управління та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення боргу, передачу предмета іпотеки в управління та виселення.

В обґрунтування позову посилався на те, що у травні 2009 року між ним та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого, остання позичила у нього 230 000 грн., еквівалентно 30 000 доларів США зі строком поверненням до 29 липня 2009 року.

Свої зобов'язання за договором ОСОБА_5 не виконала, внаслідок чого у грудні 2009 року він звернувся до нотаріуса і отримав виконавчий напис щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і задоволення за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, яким є квартира АДРЕСА_1, його вимог у розмірі 230 000 грн., плати за вчинення виконавчого напису в сумі 5 750 грн., разом - 235 750 грн.

У квітні 2012 року ОСОБА_5 померла і на момент її смерті предмет іпотеки не було реалізовано, тобто його вимоги не було задоволено.

У вересні 2012 року до державної нотаріальної контори звернулась донька померлої ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини за законом.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16 червня 2013 року та постановою державного виконавця від 17 липня 2013 року змінено боржника за виконавчим провадження з ОСОБА_5 на ОСОБА_3

До теперішнього часу предмет іпотеки не реалізовано, оскільки ОСОБА_3, яка прийняла спадщину після смерті матері не оформила її, що є перешкодою.

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» в спірній квартирі мешкають та про зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у зв'язку з чим просив їх виселити та зняти з реєстрації.

Представник ОСОБА_3 проти позову заперечував та надав письмові пояснення відповідачки.

Рішення Орджонікідзевського районного суду від 21 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права, неповне з'ясування обставин справи та неповноту дослідження доказів.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідачів, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1. своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки реалізував шляхом отримання виконавчого напису ще за життя боржника ОСОБА_5, у зв'язку з її смертю відбулась заміна боржника в кредитному зобов'язанні на спадкоємицю ОСОБА_3, а питання щодо невиконання виконавчого напису нотаріуса державним виконавцем позивач може вирішити в порядку ст..383 ЦПК України.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки до них суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки повністю не відповідає.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що 29.05.2009 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_5 позичила у ОСОБА_1 230 000 гривень, що еквівалентно 30 000 доларів США, які зобов'язалась повернути до 29 липня 2009 року (а.с.6-8).

Пунктом 1.2 іпотечного договору встановлено, що Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Іпотекодавцем своїх зобовязань за п.1.1 цього договору отримати задоволення за рахунок заставного майна.

Пунктом 1.3 іпотечного договору встановлено, що предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1.

Іпотекодавець не виконав свої зобов'язання, внаслідок чого іпотекодержатель звернувся до нотаріуса і отримав 23.12.2009 року виконавчий напис щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і задоволення за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки вимог позивача у розмірі - 230 000 гривень, плати за вчинення виконавчого напису у сумі - 5 750 гривень , разом 235 750 гривень (а.с.9).

05.04.2012 року боржник ОСОБА_5 померла, на момент смерті іпотекодавця предмет іпотеки не було реалізовано, вимоги іпотетекодержателя не були задоволені.

28.09.2012 року до 4-ої Харківської державної нотаріальної контори звернулася донька ОСОБА_5 - ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини за законом (а.с.12)..

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19.06.2013 року боржника у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого напису замінено з ОСОБА_5 на ОСОБА_3 (а.с.10).

Постановою державного виконавця від 17.07.2013 року замінено сторону у виконавчому провадженні з ОСОБА_5 на ОСОБА_3 (а.с.11).

Постановою державного виконавця від 12.01.2016 року виконавчий напис № 1825, виданий 23.12.2009 року приватним нотаріусом ХМНО повернуто стягувачу через відсутність майна у боржника, що свідчить про те, що виконавчий напис не перебуває в стадії виконання (а.с.57-58).

Тобто наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за життя боржника за невиконання іпотечного договору, який не був виконаний, не позбавляє кредитора права на захист свого порушеного права шляхом пред'явлення позову до спадкоємців, оскільки право вибору способу судового захисту належить кредитору.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, однак такої підстави, як смерть iпотекодавця, положення зазначеної норми не містять.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі ст. 589 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підставі, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим лише за умови, якщо зобов'язання боржником було порушене.

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_5 за життя свої боргові зобов'язання не виконала.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - iпотекодавця, такий спадкоємець не несе вiдповiдальність перед iпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги iпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, якщо боржник та iпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов'язань переходять обов'язки iпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відмову в позові в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Разом з тим, рішення суду в частині відмови в позові про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу у розмірі еквівалентній 30 000 доларів США та виселення відповідачів є законним та обґрунтованим.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 зареєстровані в спірній квартирі, яка є предметом іпотеки і яка використовується останніми як місце постійного проживання, доказів того, що у відповідачів у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно позивачем суду не надано.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбано громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм, якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих позичених коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції обґрунтовано послався на вищевказані норми закону та ухвалив законне рішення.

Керуючись ст..ст.303, 304, 307, 309, 316, 317, 324 ЦПК України колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року змінити, скасувати його в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Орджонікідзевський відділ Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за іпотечним договором від 29.05.2009 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на суму 230 000 гривень, що складає еквівалент 30 000 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 3 шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності не менше 230 000 гривень за вартістю, Реалізацію предмета іпотеки здійснити шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді