У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Демянчук С.В., Малько О.С.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23 грудня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу ОСОБА_3, реєстраційний номер 9054, внаслідок помилки.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2.

Вирішено питання розподілу судових витрат: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 609,00 гривень, понесених ним судових витрат по справі, по сплаті судового збору.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне зясування обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що спірний договір було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_3 23.12.2005 року. Проте відповідно до ст. 36 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на момент посвідчення договору) приватні нотаріуси не мали повноважень посвідчувати договори довічного утримання, зміни були внесені лише 01.10.2008 року.

З покликанням на п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом не було зясовано чи мало місце недбальство позивача та неправильне тлумачення закону щодо спірного правочину. Зважаючи на те, що сторони договору перед його підписанням перечитують його зміст, позивач не міг не помітити назви договору та суті.

Безпідставним, вважає, твердження позивача, що він підписав договір не ознайомившись з текстом, адже нотаріус неодноразово пояснював і позивач особисто після того як прочитав текст та отримав кошти підписав його.

Посилання суду на пенсійний вік позивача, який став причиною укладення договору під впливом помилки не відповідає дійсності, адже позивач не лише не потребував стороннього догляду, а й самостійно здійснював підприємницьку діяльність, що включає розрахунок та сплату податків, подання звітів та інші дії.

Щодо посилання суду на ту обставину, що відповідач своїми діями фактично не підтвердила виконання умов договору купівлі-продажу та не відбулось передачі квартири це також не відповідає дійсності, адже право власності було належним чином переоформлено.

Крім того, зазначає, що надані позивачем розрахунки на житлово-комунальні послуги за 2016 рік подані суду в супереч ст. 131 ЦПК України проте були прийняті судом як доказ.

Судом не надано правову оцінку посиланню позивача на те, що він вчинив договір під впливом тяжких обставин, тобто добровільно, усвідомлюючи свої дії, але вимушено в міру певних обставин. Дані обставини виключають визнання такого договору недійсним в розумінні ст. 229 та ст. 230 ЦК України

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 23 грудня 2005р. між ОСОБА_2, ОСОБА_4 як продавцями та їх донькою ОСОБА_1 укладено договір купівлі продажу квартири № 39, по вул. Київській № 6 в м. Рівне, яка належала продавцям на праві власності.

Доказами по справі встановлено, що підставою укладення такого договору стали неприязні стосунки ОСОБА_2 з його сином ОСОБА_5, який в той час мав намір розвестися зі своєю дружиною ОСОБА_6 і привести для проживання у спірну квартиру свою співмешканку.

Для недопущення таких подій, його донька ОСОБА_1 запропонувала йому укласти з нею договір довічного утримання, пообіцявши при цьому доглядати за ними, надавати відповідну матеріальну допомогу та запевнила, що після укладення такого договору свого брата ОСОБА_5 до квартири не допустить.

ОСОБА_2 погодився на таку пропозицію лише з підстав недопущення проживання разом з ним інших, невідомих йому осіб та з метою тримання як літніми людьми, що потребують сторонньої допомоги такої допомоги від доньки, однак, як пізніше стало відомо вони з дружиною підписали не договір довічного утримання, а договір купівлі-продажу.

Про укладення ними договору купівлі продажу квартири, а не договору довічного утримання ОСОБА_2 взнав, коли донька стала виселяти його з квартири та давати оголошення в пресі про її продаж.

За наведених обставин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, оскільки у відповідності до ст. 203, 655 ЦК України він не мав волевиявлення на продаж свого єдиного житла і не бажав його продавати. Вказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових його наслідків, оскільки ні ОСОБА_2 ні його дружина коштів, обумовлених в договорі не отримували, ОСОБА_2 продовжує проживати у спірній квартирі, безперервно один сплачує усі комунальні витрати і як на день укладення договору та і на даний час іншого житла не має. Спірна квартира є його єдиним житлом.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно зясував дійсні обставини по справі, дав належну оцінку зібраним доказам і постановив рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, з якими погоджується і колегія суддів.

Керуючись ст. ст. 307, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня проголошення ухвали апеляційної інстанції в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: C.В. Демянчук

ОСОБА_7