УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Закропивного О.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора м. Сєвєродонецька Луганської області в інтересах держави в особі комунальної установи «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня» до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року заступник прокурора м. Сєвєродонецька Луганської області звернувся до суду з указаним позовом в інтересах держави в особі комунальної установи «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня» (далі - КУ «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня»), у якому просив стягнути з ОСОБА_4 на корить КУ «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня» 16 025 грн 27 коп. у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілої особи за період з 02 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2013 року.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 травня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Прокурор зазначав, що внаслідок заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5, останній був госпіталізований до КУ «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня», де він перебував на стаціонарному лікуванні у період з 02 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2013 року, згідно довідки якої вартість стаціонарного лікування ОСОБА_5 становила 15 802 грн 24 коп., вартість харчування - 220 грн, придбання лікарських препаратів та виробів медичного призначення - 3 грн 03 коп.

Посилаючись на невідшкодування винною особою вартості перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні, прокурор просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 січня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь КУ «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня» 16 025 грн 27 коп. у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілої особи за період з 02 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2013 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 23 лютого 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилено, рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 січня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї виконуючого обов'язків прокурора Луганської області, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 2 ст. 1191 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину.

Відповідно до приписів ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі, врахували роз'яснення, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 17 липня 1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», керувалися положеннями ст. ст. 1191, 1206 ЦК України та, врахувавши наявність вироку Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 травня 2014 року, яким ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України із призначенням відповідного покарання, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідач, як особа, яка вчинила злочин, зобов'язаний відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого ОСОБА_5, наданого йому внаслідок отриманих середньої тяжкості тілесних ушкоджень в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля відповідача.

Положення ст.ст. 21, 22, 24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на які посилається заявник в касаційній скарзі, на спірні правовідносини не поширюються, а тому його доводи щодо відповідальності страхової компанії не ґрунтуються на вимогах закону.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

О.В. Закропивний

В.А.Нагорняк