У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Закропивного О.В.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Леонівської сільської ради, ОСОБА_8, треті особи: Управління Держземагенства у Кагарлицькому районі, Державна реєстраційна служба Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, Орган опіки та піклування Кагарлицької районної державної адміністрації, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання незаконними та скасування рішень про надання дозволу на оформлення права власності та про безоплатну передачу у власність земельних ділянок, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними державних актів, скасування їх державної реєстрації та записів у поземельній книзі, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року, рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в період шлюбу з відповідачем ОСОБА_7 остання зареєструвала на своє ім'я право власності на будинок АДРЕСА_1, який був наданий їх сім'ї державою як переселенцям з м. Чорнобиля.

Посилаючись на те, що указана приватизація проведена відповідачем незаконно та без його участі, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Леонівської сільської ради від 19 лютого 2006 року про надання дозволу відповідачу на оформлення права власності на вказаний будинок і визнати недійсним свідоцтво про право власності на вказаний будинок; визнати незаконним та скасувати рішення сесії Леонівської сільської ради № 28 від 31 серпня 2010 року про безоплатну передачу у власність земельних ділянок площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також площею 0,7713 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсними державні акти про право власності на вказані земельні ділянки, скасувати їх державну реєстрацію та записи в поземельній книзі Державного земельного кадастру про ці земельні ділянки.

Під час судового розгляду позивачем було збільшено позовні вимоги, посилаючись на те, що спірну земельну ділянку та домоволодіння було відчужено, шляхом укладення 24 вересня 2013 року договору купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_8

На підставі викладеного позивач також просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24 вересня 2013 року житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на вказане майно і визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24 вересня 2013 року земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на вказане майно.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року в позові ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року скасовано рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Леонівської сільської ради № 13 від 19 лютого 2006 року, яким ОСОБА_7 надано дозвіл на приватизацію будинку АДРЕСА_1.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності, видане Леонівською сільською радою на будинок АДРЕСА_1 07 червня 2007 року на ім'я ОСОБА_7

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Леонівської сільської ради № 28 від 31 серпня 2010 року, яким ОСОБА_7 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 площею 0,25 га.

Визнано незаконним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,25 га, виданий на ім'я ОСОБА_7 та скасовано його державну реєстрацію.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га від 24 вересня 2013 року № 2094, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 24 вересня 2013 року № 2097, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. та скасовано його державну реєстрацію.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

В іншій частині вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 червня 2015 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09 грудня 2014 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції, відмовивши у позові у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 була власником житлового будинку АДРЕСА_1 який вона приватизувала під час перебування з позивачем ОСОБА_6 у шлюбі.

Указана обставина встановлена рішенням апеляційного суду Київської області від 22 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, у зв'язку із чим відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України ця обставина не доказується при розгляді даної справи.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_7 приватизувала вказаний житловий будинок у відповідності із нормами чинного законодавства.

Також рішенням апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2013 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя встановлено, що ОСОБА_7 після розірвання шлюбу з позивачем в передбаченому законом порядку набула право власності на земельну ділянку площею 0,7713 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України також не підлягає доказуванню при розгляді даної справи.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_7 приватизувала вказану земельну ділянку у відповідності із нормами чинного законодавства.

Установлено, що ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 на підставі рішення Леонівської сільської ради від 31 серпня 2010 року. Згідно державного акта про право власності на земельну ділянку в державному земельному кадастрі вказана земельна ділянка зареєстрована 04 березня 2011 року після розірвання шлюбу з позивачем.

Згідно ч. 1 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної сільської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Згідно договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку від 24 вересня 2013 року, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_8 придбала вказаний житловий будинок, після чого проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на вказане майно.

Згідно договору купівлі-продажу від 24 вересня 2013 року спірної земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_8 придбала земельну ділянку та проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на вказане майно.

Станом на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу ОСОБА_7 була власником майна.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_13 приватизувала спірний будинок перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем і набула право власності на спірну земельну ділянку в порядку приватизації згідно з положеннями ЗК України, що встановлено відповідними судовими рішеннями. Оскільки позивач не довів, що ОСОБА_7 отримала у власність будинок та земельну ділянку незаконно і не мала права на відчуження - відсутні підстави для визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу відповідно до ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що майно приватизоване у шлюбі і позивач має право на частину спірного будинку та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, у зв'язку із чим підлягають скасуванню рішення органів місцевого самоврядування щодо реєстрації за відповідачем прав власності на спірний будинок та земельну ділянку. Оскільки за оспореними договорами купівлі-продажу ОСОБА_7 відчужила майно, яке не мала права відчужувати слід визнати недійсними указані договори купівлі-продажу.

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч. 1 ст. 213 ЦПК України).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Вимоги, що встановлені до змісту рішення апеляційного суду визначені у ст. 316 ЦПК України.

Так, згідно з п.3 ч. 1 ст. 316 ЦПК України у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції мають зазначатися мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставин, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносин; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Також, у цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті справи, що є складовою вимогою ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Скасовуючи рішення суду першої інстанціїта ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, у порушення ст. 316 ЦПК України на указані вимоги уваги не звернув, у зв'язку із чим рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Також, судом апеляційної інстанції не надано оцінки обставинам, що встановлені судовими рішеннями, які ухвалені за наслідком розгляду спорів між сторонами, зокрема щодо поділу спільного майна подружжя, і які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Не спростовані і висновки суду першої інстанції, які ухвалені з урахуванням зазначених судових рішень.

Крім того, розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вказав, що на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про приватизацію», якого не існує.

Судом також не надано належну оцінку доводам відповідача відносно того, що приватизація спірного майна здійснена на підставі Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та помилково не застосовано до вирішення спірних правовідносин положення указаного Закону.

Крім того, ухвала апеляційного суду Київської області від 03 червня 2015 року, постановлена за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_8, яка подана після ухвалення рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року, також підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Постановляючи указану ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 щодо необхідності застосування у справі строку позовної давності не заслуговують на увагу у зв'язку із тим, що про наявність спірних рішень компетентних органів місцевого самоврядування, прийнятих у 2006 році, про оформлення права власності на спірне майно за ОСОБА_7 позивачу стало відомо 29 листопада 2012 року під час розгляду в суді спору між сторонами про поділ майна подружжя.

Однак, із такими висновками апеляційного суду також повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 261 ЦК України для правильного вирішення питання перебігу строку позовної давності у справі, суду слід належним чином дослідити доводи та заперечення сторін та визначитись коли ОСОБА_6 довідався або міг довідатися про порушення свого права, враховуючи при цьому той факт, що сторони проживали у зареєстрованому шлюбі серпня 1977 року та весь цей час мали взаємні права та обов'язки, чого помилково не було здійснено судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_8

Оскільки судом апеляційної інстанції, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а також указані норми процесуального права, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
О.В. Закропивний
В.А. Черненко
С.П. Штелик