Справа № 495/5299/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 56 від 05.07.2016 року)

від відповідачів: ОСОБА_2 (довіреність № 62 від 08.07.2016 року)

ОСОБА_2 (довіреність № 69 від 27.07.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/5299/16-ц

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4 та ОСОБА_5

про визнання договорів купівлі-продажу недійсними

В С Т А Н О В И В :

11.07.2016 року ОСОБА_3(далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач-1) та ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач-2) про визнання договорів купівлі-продажу недійсними (а.с.1-4).

Так, позивач просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 05.09.2014 року між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 укладений 05.09.2014 року між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4;

- зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою по АДРЕСА_1

Позовні вимоги мотивовані тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належали ОСОБА_3, але згідно умов договорів купівлі-продажу були продані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 До підписання даних договорів сторони домовились про суму 5 000 дол. США, які відповідачі повинні сплатити позивачці. Під час підписання договорів відповідачі сплатили позивачці 2 000 дол. США та зобов'язались сплатити решту суму в розмірі 3 000 дол. США на протязі року, що до сих пір не зробили та на будь-які вимоги і прохання не реагують. На думку позивачки, такі дії відповідачів є заздалегідь надуманними, адже вона є людиною похивого віку, інвалідом, не взмозі самостійно рухатись та захистити себе. Крім того, позивачка посилається на те, що із-за її юридичної необізнаності ОСОБА_5 змусила її власноруч написати розписку, за умовами якої ОСОБА_3 позичила ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 5 000 грн. Також, за твердженням позивачки, не відповідає дійсності п.2 оскаржуваних договорів у частині отримання нею коштів від відповідачів під час оформлення договорів.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.07.2016 року відкрито провадження по справі № 495/5299/16-ц за позовом ОСОБА_3до ОСОБА_4та ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Справу призначено до розгляду (а.с.22).

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1, заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідачів - ОСОБА_2, проти заявлених ОСОБА_3 позовних вимог заперечував та просив суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі з тих підстав, що оскаржувані договори укладені сторонами у повній відповідності до вимог чинного законодавства та перед підписанням цих договорів відповідачі розрахувалися із позивачкою у повному обсязі за придбаний будинок та земельну ділянку, про що зазначено у п.2 договорів.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 05.09.2014 року між ОСОБА_3 (Продавець) та гр. ОСОБА_5 і неповнолітнім ОСОБА_4, діючий за згодою піклувальника ОСОБА_5 (Покупці) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 1148 та посвідчений Андрєєвою Т.М., приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області, відповідно до умов якого Продавець продав та передав у власність, а Покупеці купили та прийняли у власність у рівних частках за плату житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером 12, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-8).

Відповідно до пункту 2 Договору купівлі-продажу житлового будинку № 1148 від 05.09.2014 року, продаж зазначеного будинку вчинено за 47 100 грн., які Продавець отримав від Покупців до підписання цього договору.

Згідно із Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №№ 26434751 та 26434981 від 05.09.2014 року, право приватної спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (по ? частці) на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: НАВ 652892, НАВ 652893; реєстр. № 1148, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області (а.с.9-10).

Крім того, 05.09.2014 року між ОСОБА_3 (Продавець) та гр. ОСОБА_5 і неповнолітнім ОСОБА_4, діючий за згодою піклувальника ОСОБА_5 (Покупці) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за №1158 та посвідчений Андрєєвою Т.М., приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області, відповідно до умов якого Продавець продав та передав у власність, а Покупеці купили та прийняли у власність у рівних частках за плату земельну ділянку, кадастровий номер якої - НОМЕР_1, площею 0,2500 га, в межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1,12 (а.с.11-12).

Відповідно до пункту 3 Договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1158 від 05.09.2014 року, продаж зазначеної земельної ділянки вчинено за 47 600 грн., які Продавець одержав від Покупців до підписання цього договору.

Згідно із Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №№ 26446760 та 26446872 від 05.09.2014 року, право приватної спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою по вул. Польовій,12 в с. Розкішне Білгород-Дністровського району Одеської області, зареєстровано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (по ? частці) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: НАВ 652897, НАВ 652898; реєстр. № 1158, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області (а.с.13-14).

Позивач у поданій до суду позовній заяві та його представник в судовому засіданні посилалися на те, що до підписання 05.09.2014 року договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки сторони домовились про суму 5 000 дол. США, які відповідачі повинні сплатити позивачці. Під час підписання договорів відповідачі сплатили позивачці 2 000 дол. США та зобов'язались сплатити решту суму в розмірі 3 000 дол. США на протязі року, що до сих пір не зробили та на будь-які вимоги і прохання не реагують. Пункт 2 оскаржуваних договорів у частині отримання ОСОБА_3 коштів від відповідачів під час оформлення договорів не відповідає дійсності, так як таких грошей вона від відповідачів не отримувала. Крім того, з огляду на похилий вік ОСОБА_3, її інвалідність та юридичну необізнаність, ОСОБА_5 змусила її власноруч написати розписку, за умовами якої ОСОБА_3 позичила ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 5 000 дол. США.

За таких обставин, позивач та його представник вважають, що укладені 05.09.2014 року сторонами договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки суперечать нормам чинного законодавства та порушують права, свободи та охоронювані законом інтереси ОСОБА_3, на підставі чого підлягають визнанню недійсними, а відповідне нерухоме майно - поверненню позивачці.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4та ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Між тим, суд з такими доводами, твердженнями та вимогами ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_1 погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Даною статтею визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним. Звичайно, що для цього має існувати відповідна правова підстава. Такою правовою підставою ЦК визнає факт недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3, 5, 6 ст.203 ЦК, тобто вимог щодо волевиявлення учасника правочину, щодо настання реальних правових наслідків правочину, щодо недопустимості порушення правочином, вчинюваним батьками, інтересів малолітніх дітей. Тобто порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом. Недійсність правочину може наступати лише за певні порушення закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Оспорюваними є правочини, які ЦК не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи. До них належать переважно правочини з дефектами волі та волевиявлення його суб'єктів.

Як встановлено матеріалами справи, договір купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: НАВ 652892, НАВ 652893; реєстр. № 1148, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області та договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: НАВ 652897, НАВ 652898; реєстр. № 1158, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області (а.с.7-8, 11-12):

- вчинені у формі (письмові та нотаріально посвідчені), встановленій законом;

- зміст договорів не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- сторони договорів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що було встановлено та перевірено нотаріусом при їх посвідченні;

- договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Крім того, підписаними усіма сторонами, зокрема, ОСОБА_3 договором купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: НАВ 652892, НАВ 652893; реєстр. №1148, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області та договором купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: НАВ 652897, НАВ 652898; реєстр. № 1158, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області, а саме пунктом 2 та 3 договірів сторонами визначено, що продаж будинку вчинено за 47 100 грн., а продаж земельної ділянки вчинено за 47 600 грн., які Продавець (ОСОБА_3.) отримав від Покупців (ОСОБА_4 та ОСОБА_5.) до підписання цих договорів.

Наявна в матеріалах справи розписка від 05.09.2014 року (а.с.15), на яку посилалися позивач у поданій до суду позовній заяві та його представник в судовому засіданні, на думку суду, не має ніякого відношення до укладених між сторонами договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, оскільки не містить жодних посилань щодо укладення договорів, а її зміст свідчить про те, що у борг в розмірі 5 000 дол. США отримала ОСОБА_5 від ОСОБА_1 (представника ОСОБА_3.), а не від ОСОБА_3, яка укладала оскаржувані договори.

Наведені обставини свідчать про те, що договір купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: НАВ 652892, НАВ 652893; реєстр. № 1148, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області та договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: НАВ 652897, НАВ 652898; реєстр. № 1158, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської областібули укладені ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5у повній відповідності до вимог чинного законодавства.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на повагу своєї власності,безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтями 319, 321 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, ОСОБА_4 та ОСОБА_5на даний час є добросовісними набувачами житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під номером 12, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельної ділянки, кадастровий номер якої - НОМЕР_1, площею 0,2500 га, в межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1,12, якімають право володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав для визнання недійсними укладених між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: НАВ 652892, НАВ 652893; реєстр. № 1148, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області та договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: НАВ 652897, НАВ 652898; реєстр. №1158, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області.

Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, яка відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов'язковою.

Між тим, як встановлено під час розгляду справи та було вищезазначено, укладені між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: НАВ 652892, НАВ 652893; реєстр. № 1148, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області та договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: НАВ 652897, НАВ 652898; реєстр. №1158, виданий 05.09.2014 року приватним нотаріусом Андрєєвою Т.М. Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області, не порушують права ОСОБА_3, які вона просить захистити.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про неправомірність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4та ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 11, 15-16, 203-204, 215-216, 316-317, 319, 321, 328, 655, 657, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 157, 197, 208-209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко