Справа № 161/125/16-ц Провадження № 22-ц/773/990/16 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Здрилюк О. І., Бовчалюк З.А.,

секретар Кирилюк О.О.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики у формі розписки від 11.03.2014 року за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 подану від його імені представником ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Покликався на те, що 11 березня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики у формі розписки. Згідно з цим договором позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 206800 грн., що еквівалентно сумі 21542 доларів США за курсом продажу доларів США ПАТ КБ «ПриватБанк», зі строком повернення до 11 червня 2014 року.

Оскільки відповідач своїх зобовязань не виконав, просив стягнути з нього суму боргу, еквівалентну 21 542 доларів США за курсом станом на 23.12.2015 року.

У березні 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов про визнання договору позики у формі розписки недійсним.

Покликався на те, що він є засновником та директором ТОВ «ТД Укрзахідпідшипник» ЛТД, яке перебувало у господарських відносинах з ТОВ «ТД «Ирбис», засновником і бенефіціарним власником якого є ОСОБА_2. Належне йому підприємство заборгувало підприємству кошти за договорами поставки.

Рішенням господарського суду Волинської області від 03.07.2013 року задоволено позов ПАТ «ТД Ирбис» та стягнуто з ТОВ «Торговий дім «Укрзахідпідшипник» ЛТД заборгованість в сумі 265 224.93 грн. Це рішення виконане в добровільному порядку.

Зазначив, що він написав розписку про позику 206 800 грн., тобто, на ту суму, яку заборгувало підприємство ТОВ «Торговий дім «Укрзахідпідшипник» ЛТД за договорами, для гарантування виконання зобов"язань перед ТОВ «ТД «Ирбис», оскільки директор ОСОБА_2 погрожував йому процедурою банкрутства. Фактично гроші не передавались. Також було обумовлено про повернення розписки після погашення підприємством боргу, проте цього зроблено не було.

Так як договір позики у формі розписки від 11.03.2014 року не відповідає положенням статтей 203, 215, 233 ЦК України, оскільки є безгрошовим, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а також вчинений під впливом тяжкої обставини, просив визнати його недійсним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 21 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики у формі розписки від 11.03.2014 року задоволено. Постановлено визнати недійсним договір позики у формі розписки від 11.03.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок понесених та документально підтверджених витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд виходив з недійсності договору позики у формі розписки. Висновок суду про недійсність договору позики у зв"язку з його безгрошовістю, вчинення під впливом тяжкої обставини та без наміру настання реальних наслідків з посиланням на положення статтей 203, 215, 233 ЦК Украї зроблений з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення не може залишатися в силі з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Для підтвердження того, що гроші за оспореною розпискою насправді не передавались, суд за клопотанням представника відповідача допитав свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та обґрунтував безгрошовість договору показаннями цих осіб.

Однак, такий висновок суду не відповідає положенням ч. 2 ст. 1051 ЦК України, із змісту якої вбачається, що лише у разі укладення договору під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини позичальник вправі доводити безгрошовість договору посилаючись на показання свідків.

Зазначення у рішенні суду, що тяжкою обставиною для ОСОБА_3 була загроза банкрутства належного йому підприємства - ТОВ «Торговий дім «Укрзахідпідшипник» ЛТД всупереч ч.4 ст. 60 ЦПК України ґрунтується на припущенні

Зокрема, ОСОБА_3, на виконання вимог ч.3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не подано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, викладених у зустрічній позовній заяві про написання розписки під впливом тяжкої обставини, обману, насильства та без наміру настання реальних наслідків .

Твердження позивача та його представника про те, що у звязку з наявною заборгованістю за господарськими договорами у ТОВ «Торговий дім «Укрзахідпідшипник» ЛТД (засновник ОСОБА_3І.) перед ТОВ «ТД «Ирбис», засновник і бенефіціарний власник якого ОСОБА_2 погрожував процедурою банкрутства, крім викладених у зустрічній позовній заяві пояснень ОСОБА_3 та його представника, належними доказами не підтверджені.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 пояснив, що на даний час підприємство ТОВ «Торговий дім «Укрзахідпідшипник» ЛТД не ліквідоване, процедура банкрутства у період з 2012 року не ініціювалась. .

Звернення у 2013 році до господарського суду ТОВ «ТД «Ирбис» з позовом до ТОВ «Торговий дім «Укрзахідпідшипник» ЛТД про стягнення заборгованості за договорами поставки є реалізацією права на судовий захист та ніяким чином не доводить , що ОСОБА_2 загрожував банкрутством підприємству боржнику.

Крім того, з пояснень представників сторін та змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 вимагає сплати боргу від ОСОБА_3 як від фізичної особи, та не заявляє вимог до ТОВ «Торговий дім «Укрзахідпідшипник» ЛТД або ж до ОСОБА_3 як засновника .

З урахуванням наведеного у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити у звязку з недоведеністю.

Позовні вимоги про стягнення боргу не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивачем на підтвердження укладення договору позики, а, отже, і передачі грошей, приєднано ксерокопію боргової розписки. Боргову розписку та факт передачі грошей відповідач заперечує.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Завірена підписом представника позивача ксерокопія розписки не являється документом, що підтверджує договір позики у розумінні ч.2 ст. 1047 ЦК України.

Виходячи з системного аналізу положень статтуй 545, ч.2 ст. 1047 ЦК України ч.2 ст. 64 ЦПК України на підтвердження договору позики ОСОБА_2 зобовязаний надати оригінал розписки, оскільки лише знаходження оригіналу боргового документа у кредитора може указувати на невиконання зобов"язання.

З носія технічного запису судового засідання Луцького міськрайонного суду від 18.03.2016 року ( починаючи з 10.03 хвилини від початку судового засідання)вбачається, що представник відповідача ОСОБА_4 пояснив про наявність у нього оригіналу розписки. Після роз"яснення представнику ОСОБА_4 головуючим суддею змісту ст. 60 ЦПК України щодо подання належного доказу про укладення договору позики та на запитання головуючого судді, чи бажає він надати оригінал розписки для дослідження та долучення її до матеріалів справи, такого документу не надав ні у цьому судовому засіданні місцевого суду , ні у наступному.

У судове засідання до апеляційного суду, призначене на 17.08.2016 року позивач ОСОБА_2, його представник ОСОБА_4 не зявились, хоча належним чином повідомлені про розгляд справи (а.с.181-183). При розгляді справи у даному судовому засіданні оголошено перерву до 31.08.2016 року та на виконання вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України розяснено позивачу та представнику обовязок довести належними доказами обставини, якими він обґрунтував свої вимоги, розяснено наслідки неподання доказів, зокрема, оригіналу розписки. Рекомендований лист апеляційного суду та судові повістки вручені представнику ОСОБА_4 26.08.2016 року (а.с.190,191, 193-195).

31.08.2016 року позивач та його представник повторно не зявились для участі у судовому засіданні, хоча належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, оригіналу розписки не надали, будь-яких клопотань від них не надходило.

Оскільки усупереч вимог ч.3 ст. 10, ч.2 ст. 60 ЦПК України позивач не надав належного і допустимого доказу на підтвердження укладення договору позики, а саме, оригіналу боргової розписки, у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики у формі розписки необхідно відмовити.

Керуючись статтями 303, 304, 307,309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 подану від його імені представником ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики у формі розписки відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: