Справа № 362/2108/15-ц Головуючий у І інстанції Ковбель М. М.
Провадження № 22-ц/780/1173/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 25.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

25 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Лащенка В.Д.,

суддів: Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П.,

при секретарі: Волинець Я. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 24 квітня 2014 року році між ним та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого остання взяла у виді позики грошові кошти в розмірі 1300 доларів США зі строком повернення до 24 вересня 2014 року.

Оскільки відповідачка добровільно не виконує своє грошове зобовязання за договором та не повертає грошову суму позики, просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 29 744 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 29 744 ,00 гривень.

04 січня 2016 року ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року виправлено описку в рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року у справі №362/2108/12-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, а саме змінено прізвище позивача «Поздняков» на вірно «Позняков».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач добровільно не виконує своє грошове зобовязання за договором та не повертає відповідну грошову суму.

Розглядаючи спір, колегія суду вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики та розписки від 24 квітня 2014 року ОСОБА_2 взяла у борг грошові кошти у ОСОБА_3 в сумі 1300 доларів США та зобовязувалася їх повернути до 14 травня 2014 року.( а.с. 9-11)

ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання не виконала, борг не повернула.

Відповідно до офіційного курсу валют Національного банку України на 13 квітня 2015 року 1 долар еквівалентний 22, 882033 українським гривням, таким чином заборгованість складає 29 744 гривні.( а.с 12.)

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс/13), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що отримавши кошти за договором позики, ОСОБА_5 не повернула їх в обумовлений строк, у зв'язку з чим позивач обґрунтовано звернувся до суду з позовом про стягнення боргу.

Розписка, в силу ст. 1047 ЦК України, є належним та допустимим доказом, який підтверджує укладення договору позики між сторонами та його умови, а також факт отримання позичальником від позикодавця певної грошової суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_3 надав належні докази передачі коштів відповідачу в користування на певний період, а саме боргову розписку, підписану відповідачем.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що з позивачем було фактично укладено договір поруки, не можуть бути враховані, оскільки зміст договору позики, який було укладено між сторонами, свідчить про передачу грошей в борг. Крім того суду не надано доказів існування зобовязання між позивачем та ОСОБА_6, за виконання якого б могла поручитися ОСОБА_2

Колегія суддів не вбачає також підстав для зупинення провадження у справі у звязку із розглядом Києво-Святошинським районним судом позову про визнання недійсним договору позики. Вказану позовну заяву відповідач подала до суду після ухвалення по даній справі рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді