АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

27 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року про задоволення заяви про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, визнання недійсним договору дарування у частині, скасування державної реєстрації права власності та витребування частини квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, визнання недійсним договору дарування у частині, скасування державної реєстрації права власності та витребування частини квартири.

13 квітня 2016 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій посилалась на неповноту та неправильність встановлення судом обставин, що мають значення для справи, неправильне їх дослідження та оцінку, та неправильне визначення судом відповідно до встановлених судом обставин правовідносин.

Вказувала, що вона дійсно являється власником спірної квартири, однак вона не виступає відповідачем у вказаній справі та не здійснювала купівлю вказаної квартири у ОСОБА_3

Посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм процесуального права, просила зазначену ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив відхилити, а ухвалу залишити без змін.

Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю його явки в судове засідання. Доказів поважності причин неявки в судове засідання до клопотання додано не було у зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та її представника.

Третя особа та ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином в судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія судді вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи і перевіривши ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заяви про забезпечення позову, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

При задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів по забезпеченню позову може зробити неможливим або утруднити виконання рішення в разі його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями ОСОБА_6 після смерті якого відкрилась спадщина до складу якої входить спірна квартира АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 вказує, що відповідач ОСОБА_3 відмовилась надавати державному нотаріусу правовстановлюючі документи на спадкове майно у зв'язку із чим державний нотаріус також не може видати позивачу відповідне свідоцтво. ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачу у реалізації його права на отримання спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно під час розгляду справи у Печерському районному суді м. Києва спірна квартира була відчужена на користь ОСОБА_1 (а.с. 205).

Зі змісту пояснень ОСОБА_3 вбачається, що у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем останньою було прийнято рішення про продаж спірної квартири.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

У відповідності до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачеві, забороною вчиняти певні дії.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 4 Постанови Пленуму від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами виник спір щодо майна - квартири АДРЕСА_1.

За змістом п. 10 постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Прийнявши до уваги наведені норми процесуального законодавства, та врахувавши роз'яснення Верховного Суду України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і вимог заявника.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не є відповідачем у вказаній справі, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема 13.04.2016 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з заявою про уточнення позовних вимог, де серед відповідачів зазначено ОСОБА_1

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що спосіб забезпечення позову обрано судом відповідно до ст. 152 ЦПК України і не порушує прав і охоронюваних законом інтересів відповідача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що ці доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1, ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/32440/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11065/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.