У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді : Гордійчук С.О.

суддів : Григоренка М.П., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання : Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення нікчемності договору дарування грошових коштів без застосування наслідків недійсності.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2016 року у задоволенні позовів ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення нікчемності договору дарування грошових коштів без застосування наслідків недійсності відмовлено.

В поданих на рішення апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказують на його незаконність оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону. Крім того, судом не враховано, що дарувальник, не мала змоги нотаріально посвідчити укладений договір, оскільки перебувала за межами України.

Просять рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення їх позовних вимог. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правильно виходив з того, що договір дарування грошових коштів у розмірі 600000 грн. від 10 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягав нотаріальному посвідченню, а оскільки вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення виконана не була зазначений правочин не може визнаватись дійсним і не створює прав та обовязків для сторін.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 березня 2010 року між сторонами було укладено в простій письмовій формі договір дарування грошових коштів в розмірі 400 000 грн. в момент укладення та 200 00 грн. протягом року з моменту його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 219 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Згідно із ч. 2 цієї ж статті, суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації -з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує пятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди при розгляді таких справ повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Таким чином, з урахуванням положень ст. ст. 16, 182, 640 ЦК України визначена ч. 2 ст. 220 ЦК України, рівно як і частиною 2 статті 219 ЦК України, можливість визнання договору дійсним поширюється лише на ті договори, які підлягають тільки нотаріальному посвідченню, від якого сторона ухиляється, й не підлягають державній реєстрації, а тому суперечить законодавству визнання в судовому порядку дійсним правочину дарування грошових цінностей, оскільки такий правочин у обов'язковому порядку повинен бути нотаріально посвідчений.

Договір дарування грошових коштів в розмірі 600 000 грн. підлягає нотаріальному посвідченню, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України.

Будь-яких доказів ухилення сторони від нотаріального посвідчення правочину позивач суду не надав і судом їх не здобуто.

Такий висновок викладено і в постановах Верховного суду України від 30 січня 2013 року № 6-162цс12 та від 19 червня 2013 року 6-49цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що остання не була стороною правочину і її права не порушуються.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

Докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права, тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді :