АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/690/16 Доповідач - Ткач О.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бершадська Г. В., Гірський Б. О.,

з участю секретаря Шмигельської І.,

сторін та їх адвокатів Багронюка В.С. та Майки М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільсьокго міськрайонного суду від 07 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 07 квітня 2016 року:

- в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 - відмовлено;

первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна - задоволено;

в порядку поділу майна визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 80,3 кв.м., житловою площею 35,6 кв.м.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01 червня 2016 року стягнуто із ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в користь державного бюджету 2395.92 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 задовольнивши її вимоги, посилаючись на те, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що квартира придбана на кошти, якій їй особисто позичила рідна сестра. Враховуючи те, що боргові зобов'язання є її особистими, тому придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

В суді апеляційної інстанції почивачка ОСОБА_3 та її адвокат доводи апеляційної скарги підтримали і пояснили, що з часу одруження сім'я проживала у квартирі на вул. Симоненка в м. Тернополі, яка належала її батьку. Вказана квартира після смерті батька згідно заповіту успадкована рідною сестрою. Квартира на АДРЕСА_1 придбана за кошти, які їй позичила сестра від продажу квартири на вул. Симоненка а тому вважає придбану квартиру своєю особистою власністю.

Позивач-відповідач ОСОБА_4 та його адвокат доводи апеляційної скарги заперечили і в суді пояснили, що з часу одруження вони із дружиною проживали на вул. Симоненка в м. Тернополі. ОСОБА_3 працювала поваром, а він займався вихованням дітей. Грошові кошти на придбання квартири ними відкладались з часу одруження; спільно шукали для покупки житло. З приводу укладення колишньою дружиною договору позики грошей йому нічого не відомо.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

В грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна майна подружжя, посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі сторонами було придбано квартиру на АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась із зустрічним позовом про визнання права особистої приватної власності на квартиру на АДРЕСА_1, посилаючись на те, що спірна квартира придбана за її особисті гроші, оскільки вона їх позичила у сестри згідно договору позики (а.с. 89-92).

Задовольняючи первинний позов ОСОБА_4 та відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що квартири була набута під час шлюбу за їх спільною участю та працею для забезпечення кращих умов проживання сім'ї і є спільною сумісною власністю подружжя.

З вказаним висновком погоджується суд апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі з жовтня 2002 року до січня 2016 року (а.с. 4, 130).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 згідно прийняття 29.06.2013 року її в члени обслуговуючого кооперативу "ЖБК Головацького 3а" м. Тернополя на підставі договору передачі їй членства колишнім членом кооперативу ОСОБА_6 (а.с. 28,50, 75-77).

В матеріалах справи є долученим лише попередній договір від 27.06.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про те що предметом угоди є гарантійна сума в 26080 грн в рахунок продажі 07.07.2013 року об'єкту нерухомості за 336 750 грн, (без зазначення адреси та типу нерухомості), і "продавець зобов'язується переоформити пайову частку в голови кооперативу" (а.с.131).

З долучених до справи документів вбачається, що ОСОБА_6 14.09.2005 року повністю оплатив вартість двокімнатної квартири, загальною площею 77.99 кв.метри, що узгоджується з розміром пайого внеску в обслуговуючому кооперативі позивачки ( а.с, 65, 52).

08.07.2013 року ОСОБА_3 на банківський рахунок кооперативу внесено 37 547 грн оплати вартості квартири "за ОСОБА_6", тобто проведено доплату ( а.с.129).

Відповідно до вимог ст.512, 513, 521 ЦК відступлення права вимоги вчиняється у тій же формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги яке передається новому кредитору.

В справі відсутні письмові докази передачі ОСОБА_3 ОСОБА_6 336 750 грн. в підтвердження передання останнім їй своїх прав за договором від 14.09.2005 року, який укладено між ним та ПМП "Тернопільська фірма "Будівельник" щодо пайової участі в будівництві (а.с.65).

Відповідно до т.22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Зазначені положення відображені і в ч. 1 ст. 60 СК -" Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя."

В суді апеляційної інстанції апелянтка ОСОБА_3 підтвердила, що відповідач ОСОБА_4 за час спільного життя займався вихованням двох синів та веденням домашнього господарства. Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не заперечувала доводи відповідача щодо мети та обставин придбання спірної квартири для проживання сім'ї.

Згідно статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно ч. 1, 2, 4 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана за час шлюбу.

Стосовно доводів апелянтки ОСОБА_3, що суд першої інстанції не застосував при ухваленні рішення правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України у справі №6-612цс15 від 01.07.2015 року, то суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що вищевказана правова позиція, не може бути застосована, оскільки у справі, яка переглядалась Верховним Судом України, відбулась реальна передача позики грошей через банківські рахунки, а у справі, яка переглядається, долучено лише дві боргові розписки без доведення факту реальної передачі грошових коштів. При цьому, відповідач заперечує факт позики грошей, в тому числі, посилаючись і на відсутність його письмового погодження на укладення такої угоди.

При вказаних обставинах позивачкою ОСОБА_3 не доведено, що квартира придбана нею під час шлюбу за особисті кошти.

Таким чином, судом першої інстанції, повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми та ухвалено законне й справедливе рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 07 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча : О.І. Ткач

Судді : Б.О. Гірський

Г.В. Бершадська