Номер провадження: 22-ц/785/4046/16
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Парапана В.Ф.,

при секретарі - Ярахмедові Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей,

встановила:

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що з 28.07.2001 року вони з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу народились діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Вони з відповідачем проживають окремо, діти проживають разом з позивачкою, знаходяться на її утриманні, відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. У зв'язку з викладеним позивачка просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до повноліття старшої дитини, потім у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття молодшої дитини.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 позов підтримала в повному обсязі. Суду пояснила, що хоча вони з відповідачем і проживають у одній квартирі, але кожен в окремій кімнаті, спільного господарства вони не ведуть, спільного бюджету не мають. Кожен з них живе своїм життям. Пояснила, що квартира належить їй, але відповідач там зареєстрований та живе. Він не ніс витрат по утриманню житла, внаслідок чого виникла велика заборгованість по сплаті за спожитий газ та електроенергію та квартиру відключили від електроспоживання. Після її звернення до суду з вказаним позовом відповідач за один місяць сплатив борг за комунальні послуги. Відповідач дома майже не знаходиться, постійно перебуває у відрядженнях, на вихідних зачиняється у себе в кімнаті, дітьми не займається, грошей на утримання дітей не дає. З часу, коли вони перестали жити однією сім'єю, а це приблизно два місяці тому, дітей виховує і утримує вона сама. Вона працює по графіку: день, ніч, а потім дві доби вдома, тому доглядає дітей, повністю веде домашнє господарство та здійснює догляд за дітьми. Придбаває для них продукти харчування, ліки та інші необхідні речі. Але її доходів, які складають приблизно 3000-3500 грн. в місяць, не вистачає. Відповідач працює та може надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, але цього не робить. Продукти харчування, які він купляє, він сам і з'їдає. А дітей до школи вони готували разом за спільні кошти, тому що на той момент жили однією сім'єю. Просить суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував, вважає, що вони з позивачкою будуть утримувати дітей окремо кожен за власні кошти. Наголосив, що саме він несе всі витрати по утриманню квартири та купує продукти харчування для всіх, у тому числі і для дітей, у відрядженнях він буває дуже рідко, приблизно 1 добу на місяць. Весь інший час він проводить вдень на роботі, а вечором вдома. Зазначив, що добровільно питання про спільне утримання дітей вони з позивачкою не вирішили, він заперечує проти сплати аліментів на її користь, оскільки вона замість продуктів харчування купляє в кредит телефон, планшет, а також витрачає кошти на квіти. Часто чергує в нічну зміну. Тому він сам бажає доглядати дітей і не згоден сплачувати на їх утримання аліменти на користь позивачки.

Рішенням суду позов задоволено в повному обсязі.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дітей, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

28 липня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, виданим 28.07.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №52 (а.с.2).

Від шлюбу народились діти: - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (ксерокопії свідоцтв про народження дітей наявні в матеріалах справи (а.с.3,4).

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 10.03.2016р. шлюб між сторонами розірвано.

На час розгляду справи позивачка, відповідач та їх діти мешкають разом в одному приміщенні. За твердженням позивачки, діти повністю перебувають на її утриманні. Відповідач грошових коштів їй не надає. Іноді сплачує комунальні послуги та купує продукти харчування на свій власний розсуд. Позивачка зазначає, що вона як матір, більш обізнана в потребах дітей, крім того, вона повністю веде домашнє господарство, відповідач їй в цьому не допомагає.

Відповідач на підтвердження своїх заперечень надав суду чеки з магазинів на придбання продуктів харчування та дрібних предметів гігієни та побуту, на відвідування кафе, на придбання дитячої іграшки, на придбання цукерок, а також квитанцію про сплату за електроенергію.

З наданих відповідачем товарних чеків дійсно не вбачається, що придбані на них товари були спрямовані саме на утримання його дітей. Разові придбання продуктів харчування дітям не гарантують регулярність придбання таких товарів відповідачем для задоволення потреб дітей в майбутньому. Також, крім регулярного придбання продуктів харчування для забезпечення нормальної життєдіяльності неповнолітніх дітей, на утримання та виховання дітей треба нести і інші, не пов'язані з цим витрати, наприклад, на здобуття дітьми освіти, на готування їх до самостійного життя, на розвиток їх здібностей, на духовний та моральний розвиток, на підтримання здоров'я, на лікування, на дозвілля та розваги, на придбання одягу тощо.

Тому, якщо батьки дітей не можуть домовитись між собою про участь кожного з них в вихованні та утриманні власних дітей, а діти не можуть залишатись без засобів до існування, то спір між батьками, зокрема, щодо обов'язку кожного з них по утриманню дітей вирішує суд.

Позивачка ОСОБА_3 працює, отримує, з її слів, заробітну плату в розмірі 3000-3500 грн. в місяць, якої не вистачає на утримання двох дітей. Відповідач ОСОБА_2 також працює на Одеській залізниці і отримує стабільний дохід. Інших утриманців у нього не має.

Стан здоров'я батьків та дітей задовільний.

Згідно зі ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

П.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлює, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу батьків або в твердій грошовій сумі. При цьому, на думку суду, це правило застосовується не тільки у випадках проживання батьків в окремих житлових приміщеннях, а у випадку їх проживання в одному житловому приміщення, але за відсутності спільного бюджету та домовленості щодо спільного утримання дітей.

Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В порядку ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У відповідності до ст. 179 СК України аліменти, отримані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я якого вони виплачуються, і мають використовуватись за цільовим призначенням.

Тобто аліменти - це кошти особливого призначення, а тому їх належить використовувати для забезпечення потреб дитини. Ст.186 СК України передбачає контроль органу опіки та піклування за цільовим витрачанням аліментів.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд правильно вважав, що позивачка ОСОБА_3 має право на отримання від відповідача ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні.

Що стосується доводів відповідача стосовно того, що діти також проживають з ним і він їх утримує, то суд вже зазначав вище, що потреби дітей не обмежуються тільки придбанням продуктів харчування. Якщо б сторони вели спільне життя, мали б спільний бюджет або знаходили б спільну мову стосовно несення витрат на дітей, тоді б доводи відповідача заслуговували б на увагу. В даному випадку батько та мати не можуть домовитись між собою стосовно несення витрат на утримання дітей.

Суд правильно роз'яснив відповідачу, що відповідно до ст. 186 СК України за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Вважаючи, що з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей звернулась мати, з урахуванням цільової природи аліментів, враховуючи, що у суду не має достовірних даних з приводу того, що позивачка як мати, звернувшись до суду з вказаним позовом, переслідує особисту корисну мету або іншим чином зловживає своїми правами, суд дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що аліменти на дітей повинен сплачувати батько на користь матері. Рішення суду про місце проживання дітей на час розгляду справи відсутнє.

Таким чином, суд, зважаючи на положення ст.ст.141,180-182,183 СК України, зокрема про солідарний обов'язок батьків на утримання неповнолітніх дітей та той факт, що відповідач зобов'язаний утримувати неповнолітніх дітей, правильно стягнув з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до повноліття дочки ОСОБА_4, потім у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття ОСОБА_5.

Згідно ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

У відповідності зі ст.367 ч.1 п.1 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь Державного бюджету України підлягає стягненню також судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи і докази не спростовують встановлених вище правильних висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

В.Ф.Парапан