пр.№ 2/464/1425/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.08.2016 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Горбань О.Ю.

при секретарі судових засідань Бігун Ю.І.

за участю:

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 про визнання недійсним договору про сплату аліментів від 04.01.2007,

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним правочину - договору про сплату аліментів від 4 січня 2007 року, укладеного між сторонами як такого, що був вчинений під впливом обману. Позов мотивує тим, що 4 січня 2007 року, перебуваючи на території Італії, підписав заяву, згідно якої зобов'язався виплачувати щомісячно ОСОБА_7 як своїй дочці, гроші в сумі 200 Євро до досягнення нею повноліття, а також зобов'язався додатково до зазначених виплат протягом п'яти років у період з 10 січня 2007 року по 10 січня 2012 року сплатити дочці 10000 Євро. Звертаючись з позовом вказав, що заява є договором про сплату аліментів. Вважає такий договір укладеним під впливом обману, оскільки через деякий час після його укладення дізнався, що ОСОБА_7 не є його дочкою, а за таких обставин ніколи б не брав на себе обов'язку утримувати останню. Також зазначив, що відомості про батька в актовому записі про народження ОСОБА_7 відсутні, він на час народження перебував у іншому шлюбі з ОСОБА_8 Між ним і ОСОБА_5 шлюб укладений 24.05.2005, після народження ОСОБА_7, що додатково підтверджує те, що він не є її батьком. Крім цього, вказав, що оскаржуваний договір не був нотаріально посвідчений, що є обов'язковим, а консулом засвідчений лише його підпис, дата підписання договору та вчинення посвідчувального напису не співпадають.

Позивач, будучи допитаний як свідок, показав суду, що познайомився з відповідачем ще в 90 роках, підтримував з нею близькі відносини, після народження дитини і настійливих переконань відповідача вважав її своєю біологічною дитиною. Розірвавши в 2004 році шлюб з ОСОБА_8, він у 2005 році уклав шлюб з ОСОБА_5 Остання повідомила йому, що отримує пільги на дитину, як одинока матір і не бажає змінювати відомості про батька у свідоцтві про народження дитини. У 2007 році відповідач приїхала до нього в Італію, де запропонувала написати оскаржувану заяву. Він, перебуваючи 04.01.2007 з відповідачем у консульському відділі, під диктовку ОСОБА_5 склав текст оскаржуваної заяви та підписав її. Відразу після написання заяви, вийшовши з приміщення посольства відповідач повідомила йому про свій намір розірвати з ним шлюб. У кінці 2011 року він зрозумів, що дитина не є його біологічною, оскільки не подібна на нього. Пояснив, що брав на себе обов'язок сплачувати кошти, оскільки вважав дитину своєю дочкою. Просить позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3, діючи згідно договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позов, уточнений відповідною заявою, підтримав із підстав, що викладені у позовній заяві і доповненнях, надав пояснення, аналогічні, викладеним в фабулі позову. (а.с.52-56). Просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4, діючи на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позов не визнала із підстав, що викладені у письмових запереченнях проти позову (а.с.36-38, 74-75). Вказала, що позивач 04.01.2007 написав заяву і взяв не себе обов'язок утримувати дитину ОСОБА_7. Позивач не був батьком дитини, тому не міг укласти договір про сплату аліментів. Такий договір може бути укладено лише між батьками дитини, а тому був укладений саме договір про сплату коштів. Також ствердила, що будь-які ознаки обману зі сторони ОСОБА_5 відсутні, договір є одностороннім, у зв'язку з чим не може бути визнаний недійсним, як такий, що укладений внаслідок обману. Просить у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши інші докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що в позові слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

З виписки з реєстру свідоцтв про народження, виданого відділом громадянського стану в м. Рим, ОСОБА_7 народилася 13 жовтня 2002 року та є дочкою ОСОБА_5. (а.с.8-9).

Встановлено, що позивач на момент народження дитини перебував в іншому шлюбі з ОСОБА_8 Цей шлюб розірваний 15.01.2004.

Судом з'ясовано, що 04 січня 2007 року позивач в приміщенні консульського відділу посольства України в Італійській республіці написав заяву наступного змісту: «Я, ОСОБА_2, тимчасово перебуваючи в Італії, зобов'язуюсь виплачувати щомісячно своїй дочці ОСОБА_7, 13 жовтня 2002 року, гроші в сумі 200 (двісті) євро до досягнення нею повноліття. Крім того, зобов'язуюсь до зазначених виплат сплатити моїй дочці 10000 (десять тисяч) євро протягом п'яти років, тобто з 10 січня 2007 року до 10 січня 2012 року». Справжність підпису на заяві посвідчено першим секретарем з консульських питань посольства України в Італії ОСОБА_9 (а.с.7, 89).

В судовому засіданні позивач не заперечив текст заяви та підтвердив її підписання.

Суд встановив, що текст даної заяви безпосередньо вказує про грошове утримання ОСОБА_7.

Судом з'ясовано, що на час народження дитини, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_8, позивач вважав себе батьком дитини ОСОБА_7, матір'ю котрої є відповідач ОСОБА_5, будучи переконаним про кровне споріднення з дитиною. У підтвердження цього ним учинялись окремі дії, зокрема, під час проведення обряду хрещення дитини тримав її і не заперечував проти запису в Метриці про хрещення і миропомазання від 09 листопада 2002 року у якості батька дитини.

Разом з цим, суд враховує пояснення позивача про обставини підписання заяви такого змісту під впливом ОСОБА_5 та його намагання таким чином продовжувати проживати спільно з відповідачкою, котра його обманула. Наполягає, що ніколи не вчинив би такі дії, якщо б знав, що дитина не його.

Зокрема, судом надається належна оцінка поясненням позивача про те, що звернення до Консульського відділу Посольства України в Італійській Республіці відбулося не з його власної волі, а лише після переконань відповідачки. Суд враховує пояснення позивача щодо обставин наполягання відповідача та корегування нею написання тексту оскаржуваної заяви про згоду та зобов'язання надавати утримання своїй доньці неповнолітній ОСОБА_7 до її повноліття та визнання його батьком цієї дитини. Також судом враховано, що позивачем не здійснювалося на адресу ОСОБА_7 ОСОБА_7жодних платежів, оскільки відразу після складання тесту заяви відповідач повідомила про свої наміри з ним розлучитись.

Статтею 180 СК України встановлений обов'язок батьків утримувати дитину. Такий обов'язок є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ст.181 СК України)

Таким чином, у правовідносинах, пов'язаних з утриманням дитини суб'єктами можуть виступати лише мати та батько дитини.

Права та обов'язки матері, батька і дитини, як це встановлено ст. 121 СК України, ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України

Судом встановлено, що ОСОБА_7, народилася 13.10.2002, коли позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5 не перебували у шлюбі.

Суб'єктивне ставлення позивача до ОСОБА_7 як до дочки, його припущення з цього приводу через близькі відносини з відповідачем, згадка про батьківство позивача у метриці про миропомазання дитини, а також написання позивачем заяви в консульському відділі про обов'язок сплачувати кошти ОСОБА_7 як своїй дочці не змінюють його правового статусу з юридичної точки зору, не є усиновленням дитини, можуть лише бути свідченням факту біологічної (кровної) спорідненості.

Частиною 2 ст.125 СК України встановлено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; 3) за рішенням суду.

Суд встановив, що у передбачений Законом порядок ОСОБА_2 не визнаний батьком ОСОБА_7, тому не може виступати суб'єктом у правовідносинах, пов'язаних з утриманням дитини, врегульованих ст.ст.180,181 СК України.

В зв'язку з цим суд вважає необгрунтованими заперечення відповідача проти позову з мотивів прийняття позивачем на себе зобов'язань утримувати дитину шляхом сплати коштів.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вважає, що ним укладено договір, просить визнати його недійсним з підстав укладення договору під впливом обману та навмисного введення його відповідачем в оману щодо батьківства дитини.

На думку позивача, його представника, зазначена заява у письмовій формі є доказом укладення позивачем одностороннього договору про сплату аліментів. Покликання представника позивача на обов'язковість висновків Вищого спеціалізованого суду України, яким встановлено, що оскаржувана заява є договором про сплату аліментів не заслуговує на увагу, оскільки цей висновок наданий в іншій справі.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори).

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недійсним може бути визнано лише укладений договір.

На переконання суду сплата коштів на утримання дитини та сплата аліментів є тотожними поняттями.

Згідно вимог ст.189 СК України, яка є імперативною, договір про сплату аліментів укладається батьками, у договорі батьки фіксують розмір аліментів на дитину, вказують строки сплати аліментів, які можуть бути щомісячні, щоквартальні, щорічні, сума аліментів може бути сплачена одноразово. Щодо форми договору про аліменти, то він укладається виключно у письмовій формі і обов'язково посвідчується нотаріусом.

Таким чином, законодавцем чітко встановлено, що сторонами договору про сплату аліментів повинні виступати виключно обоє батьків.

Проте, заява від 04.01.2007 написана лише позивачем, котрий не є батьком з юридичної точки зору, що вказує на відсутність договору про сплату аліментів (коштів на утримання дитини) та виключає можливість вважати цю заяву таким договором.

Звернувшись до суду позивач просить визнати недійсним правочин - договір про сплату аліментів. Таким чином, позивач просить визнати недійсним правочин (договір), якого не існує.

Більше того, позивач просить визнати недійсним, на його думку, односторонній правочин, покликаючись на обставину «введення в оману», тоді, коли реалізація обману при укладенні правочину презюмує наявність іншої сторони.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Статтею 60 ЦК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі викладеного, виходячи з заявлених позовних вимог, враховуючи положення чинного законодавства України та матеріали справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору про сплату аліментів внаслідок обману з огляду на його нікчемність, тому в силу ч.2 ст.215 ЦК України визнання його недійсним судом не вимагається.

На підставі ст.ст.202, 203, 215 ЦК України, чт.125, 180, 181 СК України, керуючись ст.ст.10, 11, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України ,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про сплату аліментів від 04.01.2007 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Ю.Горбань

Оригінал. Виготовлено в одному екземплярі.