Ухвала

іменем україни

11 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Журавель В.І.,

суддів: Гулька Б.І., Ступак О.В.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило стягнути із відповідачки заборгованість за кредитним договором від 17 січня 2006 року у розмірі 12 337 грн 21 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 2 тис. грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 9 273 грн 53 коп., штрафу(фіксована частина) - 500 грн, штрафу (процентна складова) - 563 грн 68 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору від 17 січня 2006 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 5 200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з неналежним виконанням кредитних зобов'язань утворилася зазначена вище заборгованість, яку банк просив стягнути.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України обов'язком позичальника за кредитним договором є, зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Судами встановлено, що 02 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було підписано анкету-заяву, яка разом з пам'яткою клієнта та Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає договір, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 2 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із його необґрунтованості та недоведеності.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції зазначив, що з пенсії ОСОБА_3 проводилися відрахування відповідно до судових наказів від 02 жовтня 2007 pоку № 2-н-505 та від 18 вересня 2007 pоку № 2-н-472, виданих Рівненським районним судом Рівненської області про стягнення з неї заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 5 801 грн 78 коп. Станом на 01 вересня 2011 року заборгованість утримана у повному розмірі. Один із таких судових наказів був виданий про стягнення з відповідачки заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до умов укладеного договору від 02 березня 2006 року.

Між тим зазначений вище судовий наказ судом не досліджувався і в матеріалах справи відсутній.

Крім того, суд вказав, що судовий наказ був виданий на стягнення суми заборгованості за кредитним договором від 02 березня 2006 року, однак у позові банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором від 17 січня 2006 року.

На зазначене суд уваги не звернув, не встановив дату укладення спірного кредитного договору та розмір наданого відповідачці кредиту.

Також, вирішуючи спір, суд не взяв до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, від 01 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Зокрема, Верховний Суд України зазначив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Втім, з урахуванням наведеного, суд не уточнив позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та дійшов передчасного висновку про відмову у позові.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Ступак

В.А. Черненко

С.П. Штелик