АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/684/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 56 Гудзюк І.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівЗахарової А. Ф. , Качана О. В.
при секретаріСиниці Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Смілянського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2016 року у цивільній справі за позовом Смілянського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням до ОСОБА_6 про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків,

в с т а н о в и л а :

Смілянський психоневрологічний інтернат з геріатричним відділенням звернувся до суду з даним позовом, яким просить стягнути з відповідача на свою користь 21590,86 грн. матеріальної шкоди, завданої останньої під час виконання трудових обов'язків, мотивуючи про те, що ОСОБА_6 працювала в Смілянському психоневрологічному інтернаті з геріатричним відділенням виконуючою обов'язки головного бухгалтера із 06 липня по 31 жовтня 2006 року, головним бухгалтером з 01 листопада 2006 року по 25 грудня 2013 року та виконуючою обов'язки головного бухгалтера з 10 лютого по 07 травня 2014 року.

В період часу з 27 квітня по 25 травня 2015 та з 15 по 23 червня 2015 року Державною фінансовою інспекцією в Черкаській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Смілянського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням за період з 01 січня 2012 року по 31 березня 2015 року, якою виявлено ряд порушень, встановлено винних осіб та розмір матеріальної шкоди, яка завдана інтернату, що відображено в акті ревізії від 25 червня 2015 року за № 04-23/006.

Листом Державної фінансової інспекції в Черкаській області № 23-04/50-4667 від 03 липня 2015 року інтернату висунута вимога про стягнення з винних осіб завданої матеріальної шкоди.

Позивач, посилаючись на вищевказаний акт ревізії від 25 червня 2015 року, зазначає, що ОСОБА_6, як колишнім головним бухгалтером Смілянському психоневрологічному інтернату з геріатричним відділенням, було завдано матеріальної шкоди цій установі на 21590,86 грн., а саме:

- в порушення вимог п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, в серпні та грудні 2013 року ОСОБА_6 при обчисленні своєї середньої заробітної плати для надання щорічних відпусток до розрахунку включила компенсацію за невикористані відпустки та премії, які мають разовий характер, що призвело до зайвого нарахування та виплати їй заробітної плати на суму 2863,06 грн., та, як наслідок, до зайвої сплати єдиного соціального внеску на суму 1039,29 грн., в наслідок чого інтернату завдано матеріальної шкоди на загальну суму 3902,35 грн.;

- в порушення вимог ст. ст. 2, 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» та п.п.5, 101 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17 липня 2003 року №1078, в період з 01 лютого 2014 року по 31 січня 2015 року працівникам інтернату невірно визначено базовий місяць для проведення індексації, що призвело до зайвого нарахування та виплати заробітної плати на суму 1033,39 грн. (ОСОБА_6 - 683,23 грн., ОСОБА_7 - 350,16 грн.), та, як наслідок, сплати єдиного соціального внеску на суму 375,12 грн. (ОСОБА_6 - 248,01 грн., ОСОБА_7 - 127,11 грн.), у наслідок чого інтернату завдано матеріальної шкоди на загальну суму 1408,51 грн.;

- в порушення вимог ч.ч.1, 5 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, в період часу з 01 вересня 2012 року по 31 травня 2014 року інтернатом проведено оплату вартості комплектуючих до електропилососа «HYLA» на загальну суму 16280,00 грн., які відразу списано без оприбуткування відповідних матеріальних цінностей, що призвело до використання коштів спеціального фонду обласного бюджету, у наслідок чого інтернату завдано матеріальної шкоди на 16280,00 грн.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що посада відповідачки не віднесена до категорії посад, які несуть повну матеріальну відповідальність за завдану роботодавцю шкоду; при розгляді справи не було встановлено наявності вини в діях відповідачки, внаслідок яких установі-позивачу було завдано шкоду, що є необхідним для покладення на працівника обов'язку відшкодувати шкоду в межах свого середньомісячного заробітку; відповідачка особисто не здійснювала нарахувань заробітної плати, які спричинили шкоду інтернату, що також не передбачено її посадовою інструкцією; вимоги про відшкодування шкоди внаслідок використання коштів на придбання електропилососа «HYLA» не за цільовим призначенням мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства, що вбачається з «Порядку повернення бюджетних коштів до відповідного бюджету в разі їх нецільового використання», затвердженого постановою КМУ №1163 від 22.12.2010.

Однак повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_6 в період часу з 06 липня 2006 року по 31 жовтня 2006 року працювала в Смілянському психоневрологічному інтернаті з геріатричним відділенням виконуючою обов'язки головного бухгалтера, в період з 01 листопада 2006 року по 25 грудня 2013 року - на посаді головного бухгалтера, а 25 грудня 2013 року звільнена з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (угода сторін). З 10 лютого 2014 року ОСОБА_6 прийнята на посаду виконуючої обов'язки головного бухгалтера, а наказом директора №47-02 від 07 травня 2014 року її звільнено з роботи за власним бажанням. Пунктом 2-им зазначеного наказу зобов'язано відділ бухгалтерського обліку та фінансової роботи здійснити нарахування та виплату компенсацій за час невикористаної відпустки ОСОБА_6, як матері одиначці.

Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 46) між сторонами у справі укладено 10 лютого 2014 року.

В період часу з 27 квітня по 25 травня 2015 року та з 15 по 23 червня 2015 року Державною фінансовою інспекцією в Черкаській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Смілянського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням за період з 01 січня 2012 року по 31 березня 2015 року, якою виявлено ряд порушень та встановлено винних осіб, а також розмір матеріальної шкоди, яка завдана інтернату, що відображено в акті ревізії від 25 червня 2015 року №04-23/006 (а.с.22-27).

Так в цьому акті вказано наступне:

- в порушення вимог п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, в серпні та грудні 2013 року ОСОБА_6 при обчисленні своєї середньої заробітної плати для надання щорічних відпусток до розрахунку включила компенсацію за невикористані відпустки та премії, які мають разовий характер, що призвело до зайвого нарахування та виплати їй заробітної плати на суму 2863,06 грн., та, як наслідок, до зайвої сплати єдиного соціального внеску на суму 1039,29 грн., в наслідок чого інтернату завдано матеріальної шкоди на загальну суму 3902,35 грн.;

- в порушення вимог ст. ст. 2, 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» та п.п.5, 101 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17 липня 2003 року №1078, в період з 01 лютого 2014 року по 31 січня 2015 року працівникам інтернату невірно визначено базовий місяць для проведення індексації, що призвело до зайвого нарахування та виплати заробітної плати на суму 1033,39 грн. (ОСОБА_6 - 683,23 грн., ОСОБА_7 - 350,16 грн.), та, як наслідок, сплати єдиного соціального внеску на суму 375,12 грн. (ОСОБА_6 - 248,01 грн., ОСОБА_7 - 127,11 грн.), у наслідок чого інтернату завдано матеріальної шкоди на загальну суму 1408,51 грн.;

- в порушення вимог ч.ч.1, 5 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.п. 2.2 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, в період часу з 01 вересня 2012 року по 31 травня 2014 року інтернатом проведено оплату вартості комплектуючих до електропилососа «HYLA» на загальну суму 16280,00 грн., які відразу списано без оприбуткування відповідних матеріальних цінностей, що призвело до використання коштів спеціального фонду обласного бюджету, у наслідок чого інтернату завдано матеріальної шкоди на 16280,00 грн.

Листом Державної фінансової інспекції в Черкаській області №23-04/50-4667 від 03 липня 2015 року інтернату висунута вимога про стягнення з винних осіб завданої матеріальної шкоди (а.с.28, 29).

Згідно розділу II Посадової інструкції головного бухгалтера, затвердженої директором Смілянського психоневрологічного інтернату та погодженої первинною профспілковою організацією від 21 лютого 2011 року (а.с.6-8) та з якою відповідачка була ознайомлена, до посадових обов'язків відповідачки входять, зокрема, організація роботи з ведення бухгалтерського обліку та забезпечення виконання завдань, покладених на бухгалтерську службу, керівництво діяльністю бухгалтерської служби, підписання звітності та документації, яка є підставою для перерахування податків і зборів, проведення розрахунків відповідно до договорів, приймання і видача грошових коштів, оприбуткування та списання рухомого і нерухомого майна, проведення інших господарських операцій, погодження документів, пов'язаних з витрачанням фонду заробітної плати, встановленням посадових окладів і надбавок працівникам.

Посилаючись на ці фактичні обставини, позивач ставить питання про відшкодування завданої інтернату шкоди у повному обсязі за рахунок працівника-відповідача.

Так, випадки за яких працівник несе повну матеріальну відповідальність передбачено у ст. 134 КЗПП України.

Відповідно до положень п.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені ст. 134 КЗпП. До головних бухгалтерів не застосовуються п. 9 цієї статті (стосується керівників) і п. 1, оскільки законодавством не передбачено можливості укладення договору про повну матеріальну відповідальність із головним бухгалтером (його посада та виконувані ним роботи не передбачені Переліком посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення чи застосування в процесі виробництва, затвердженим постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28.12.77 р. № 447/24).

Згідно п.8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що повну матеріальну відповідальність за завдану підприємству шкоду на працівника-відповідача у даному випадку покладено бути не може, оскільки остання не займає посаду з якою може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а інших підстав для покладення повної матеріальної відповідальності на працівника, передбачених ст. 134 КЗпП України, при розгляді справи встановлено не було.

Аналіз чинного законодавства України про працю дає підстави вважати, що матеріальна відповідальність працівника настає у наступному випадку :

1) якщо шкода заподіяна внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов'язків (ч.1ст.130 КЗпП).

2) за пряму дійсну шкоду (ч. 2 ст. 130 КЗпП). При цьому, під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для установи понести видатки на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані порушенням працівником трудових обов'язків, грошові виплати ( абз. 2 п. 4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»).

Якщо шкоду заподіяно приписками та іншими перекрученнями даних про виконання робіт, то до прямої дійсної шкоди може бути віднесено: суми незаконно нарахованої заробітної плати та премій, зайві виплати у вигляді штрафу, накладеного відповідними органами, вартість пального і мастил, сировини, напівфабрикатів та інших матеріальних цінностей, безпідставно списаних у зв'язку з викривленням даних про обсяг робіт( абз. 3 п. 17 вищевказаної Постанови );

3) якщо заподіяна шкода не належить до категорії нормального виробничо-господарського ризику(ч. 4 ст. 130 КЗпП);

4) якщо працівник, який заподіяв шкоду, не перебував у стані крайньої необхідності (ч. 4 ст. 130 КЗпП);

5) якщо шкоду заподіяно винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП). Притягнення до матеріальної відповідальності можливе тільки за наявності вини працівника. Підставою матеріальної відповідальності може бути не тільки умисна,а й необережна форма вини. При цьому, працівник несе матеріальну відповідальність у розмірі, що не перевищує його середній місячний заробіток (ч. 2 ст. 130, ч. 1 ст. 132 КЗпП).

Згідно п. 2 ст. 133 КЗпП України у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям.

Таким чином п.2 ст.133 КЗпП встановлює матеріальну відповідальність окремого кола працівників, підставою для притягнення до якої є ряд порушень трудових обов'язків, що потягли пряму дійсну шкоду.

З акта ревізії від 25 червня 2015 року №04-23/006 вбачається, що внаслідок порушень норм законодавства у сфері обчислення заробітної плати та пов'язаних з нею виплат інтернату було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 5 310,86 грн.

Колегія суддів вважає, що в силу п.2 ст.133 КЗпП України на відповідачку, як керівника бухгалтерської служби установи (головного бухгалтера), розділом II Посадової інструкції якої передбачено обов'язки по організації роботи з ведення бухгалтерського обліку та забезпеченні виконання завдань, покладених на бухгалтерську службу, керівництву діяльністю бухгалтерської служби, підписанню звітності та документації, яка є підставою для перерахування податків і зборів, погодженню документів, пов'язаних з витрачанням фонду заробітної плати, встановленню посадових окладів і надбавок працівникам, слід покласти відповідальність за пряму дійсну шкоду, завдану установі-позивачу неправильним обрахуванням заробітної плати, у межах середнього місячного заробітку відповідачки.

Відповідачка ОСОБА_6 при розгляді спору судом апеляційної інстанції визнала той факт, що вказані порушення були допущенні бухгалтерами структурного підрозділу в той період, коли вона перебувала на посаді головного бухгалтера та виконуючої обов'язки головного бухгалтера. Також зазначила, що вказані в акту ревізії порушення у сфері обчислення заробітної плати та пов'язаних з нею виплат не є арифметичними (лічильними) помилками, а є наслідком некомпетентності та недбалого відношення до своїх посадових обов'язків підпорядкованих їй бухгалтерів.

Відповідно, згідно до чинного законодавства України, дані суми зайво нарахованих коштів працівникам не можуть бути стягнуті з них та не підлягають до добровільного повернення роботодавцю.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що у вчиненні зазначеного правопорушення щодо невірного вирахування заробітної плати відсутня вина відповідачки, оскільки відповідні обрахунки фактично виконували інші бухгалтери. При цьому слід звернути увагу на те, що відповідачка, як головний бухгалтер установи, згідно своєї посадової інструкції організовує роботу з ведення бухгалтерського обліку та забезпечує виконання завдань, покладених на бухгалтерську службу, діяльністю якої керує; підписує звітність та документацію, яка є підставою для перерахування податків і зборів; погоджує документи, пов'язані з витрачанням фонду заробітної плати, встановлює посадові оклади і надбавки працівникам. Отже відповідачка, як головний бухгалтер установи, відповідає за належні організацію та якість роботи бухгалтерської служби установи, а порушення законодавства у сфері бухгалтерського обліку, допущені в установі-роботодавцеві відповідачки, свідчать про неналежне виконання останньою своїх посадових обов'язків.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині позову підлягають до часткового задоволення - стягнення у межах середнього місячного заробітку з відповідачки на користь позивача шкоди, завданої внаслідок допущених порушень норм законодавства у сфері обчислення заробітної плати та пов'язаних з нею виплат.

Згідно п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» при матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Згідно довідки про заробітну плату та інші доходи ОСОБА_6, яка міститься в матеріалах справи, її середньомісячна заробітна плата становить 3 780,68 грн.

Що стосується позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої установі-позивачу внаслідок порушення вимог законодавства щодо неналежного використання коштів спеціального фонду обласного бюджету на придбання електропилососа «HYLA», то колегія суддів приймає до уваги те, що до відшкодування за рахунок працівника у розумінні вимог п. 2 ст. ст.133 КЗпП України підлягає саме пряма дійсна шкода. Неправильна постановка обліку та зберігання матеріальних цінностей ще не є підставою для притягнення до матеріальної відповідальності .

Тобто на момент розгляду справи слід встановити сукупність таких обставин: наявність матеріальної шкоди, протиправних дій її заподіювача та причинно-наслідковий зв'язок між цими діями та наявною шкодою.

У даному випадку з матеріалів справи та пояснень представника позивача в судовому засіданні вбачається те, що електропилосос «HYLA» використовувався в інтернаті за прямим призначенням до 2013 року, а з грудня 2013 року був переданий на матеріальний склад в розукомплектованому вигляді - акт недостачі від 16.05.2014 (а.с.70). Даний пилосос наразі фактично перебуває на балансі інтернату та щодо нього проведено інвентаризацію.

При цьому, згідно акта ревізії від 25 червня 2015 року №04-23/006 у вину відповідачці ставиться те, що з 01 вересня 2012 року по 31 травня 2014 року інтернатом проведено оплату вартості комплектуючих до цього пилососа на загальну суму 16 280,00 грн., які відразу списано без оприбуткування відповідних матеріальних цінностей, що призвело до використання коштів спеціального фонду обласного бюджету, у наслідок чого інтернату завдано матеріальної шкоди на 16280,00 грн.

Тобто фактично мова йде про нецільове використання бюджетних коштів, процедура повернення яких регламентується,«Порядком повернення бюджетних коштів до відповідного бюджету в разі їх нецільового використання», затвердженим постановою КМУ від 22 грудня 2010 року №1163, а не про наявність спричинення установі прямої дійсної матеріальної шкоди, яку може бути відшкодовано працівником в порядку п. 2 ст. ст.133 КЗпП України.

Таким чином, апелянтом не доведено наявності прямої дійсної шкоди в інтернату внаслідок неналежного бухгалтерського обліку пилососа чи нецільового використання бюджетних коштів на його придбання чи придбання комплектуючих до нього, адже фактично цей пилосос наявний в установі. Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 16280,00 грн., завданої нецільовим використанням бюджетних коштів на придбання електропилососа «HYLA» чи комплектуючих до нього є безпідставними.

Також колегія суддів враховує, що апеляційні доводи не містять жодних обґрунтувань, які б могли дати підстави для покладення на відповідачку обов'язку відшкодувати у повному обсязі шкоду, завдану установі-роботодавцю.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2016 року у даній справі слід скасувати у зв'язку з порушенням норм процесуального права щодо законності судового рішення (ст. 213 ЦПК України) та невідповідністю висновків суду обставинам справи, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог - стягнення у межах середнього місячного заробітку з відповідачки на користь позивача шкоди, завданої внаслідок допущених порушень норм законодавства у сфері обчислення заробітної плати та пов'язаних з нею виплат.

Відповідним чином, пропорційно до задоволених позовних вимог на підставі ст. 88 ЦПК України між сторонами підлягають розподілу судові витрати. Згідно роз'яснень п.36 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною ЗУ «Про судовий збір»).

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2016 року у цивільній справі за позовом Смілянського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням до ОСОБА_6 про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків, - скасувати.

Позовні вимоги Смілянського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням до ОСОБА_6 про стягнення матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Смілянського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням 3780,68 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Смілянського психоневрологічного інтернату з геріатричним відділенням 511,56 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :