АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/574/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1195/16Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю.Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Пікуля В.П.

при секретарі: Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного Фонду України Ленінського району в м. Полтаві, правонаступником якого є Полтавське обєднане Управління Пенсійного Фонду України Полтавської області

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного Фонду України Ленінського району в м. Полтаві про стягнення моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави 150 000 грн. моральної шкоди, завданої незаконною відмовою відповідача у перерахуванні довічного щомісячного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків від суми грошового утримання працюючого судді, що змушує його постійно звертатися до суду за захистом своїх прав, принижує його честь судді, завдає дискомфорт та негативні емоції, позбавляє своєчасного і належного утримання для забезпечення своєї життєдіяльності та відновлення здоровя, оскільки він є інвалідом 2-ї групи та потребує постійного санаторно-курортного лікування.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Управління Пенсійного Фонду України у Ленінському районі міста Полтави на користь ОСОБА_2І 15 000 гривень моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з Управління Пенсійного Фонду України у Ленінському районі міста Полтави на користь держави 1378 гривень судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник відповідача УПФУ у Ленінському районі міста Полтави подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року № 1055 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України», наказу Пенсійного фонду України від 28.12.20156 року № 211 «Про заходи у звязку з реорганізацією деяких органів Фонду», окремого доручення Голови правління Пенсійного фонду України від 23.12.2015 року № 57-ОД, наказу Головного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 04.01.2016 року № 1 та наказу Управління Пенсійного фонду України Ленінського району м Полтави від 06.03.2016 року № 3 «Про заходи в звязку з реорганізацією Управління Пенсійного фонду України Ленінського району м Полтави» Управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Полтави припинило свою діяльність, а його правонаступником є Полтавське обєднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області, про що 30.03.2016 року за № 0015291 внесено запис в Єдиний державний реєстр відомостей про державну реєстрацію юридичної особи.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України встановивши за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 9 квітня 2002 року по 4 листопада 2010 року працював на посаді судді Апеляційного суду Полтавської області, а з 5 листопада 2010 року відповідно до Постанови Верховної Ради України від 7 жовтня 2010 року був звільнений з посади у відставку.

Оскільки з 1 січня 2012 року суддівська винагорода (грошове забезпечення) працюючого судді збільшилася, позивач звернувся до відповідача з довідкою і заявою про перерахування щомісячного довічного грошового утримання, однак відповідач відмовив, а тому ОСОБА_2 звернувся до суду .

Постановою Ленінського районного суду міста Полтави від 29 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2013 року, визнано неправомірними дії відповідача Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави щодо відмови позивачу ОСОБА_2 в перерахуванні довічного грошового утримання, зобовязано відповідача здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з 5 січня 2012 року відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

З аналогічною заявою позивач звернувся до відповідача і в 2013 році, оскільки з 1 січня 2013 року суддівська винагорода (грошове забезпечення) працюючого судді збільшилася. Відповідач вдруге відмовив і позивач знову звернувся Ленінського районного суду міста Полтави, який постановою від 12 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 січня 2015 року дії відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави щодо відмови позивачу в перерахуванні довічного грошового утримання визнав неправомірними, зобовязав відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_2 і визначив наступний спосіб виконання судового рішення: щомісячно, починаючи з 1 січня 2013 року, при зміні грошового утримання працюючого судді Апеляційного суду Полтавської області здійснювати перерахунок щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 відсотків від суми грошового утримання працюючого судді.

Проте, всупереч судового рішення від 12 червня 2013 року, яким визначено спосіб виконання рішення в майбутньому, відповідач відмовив позивачу в перерахуванні щомісячного довічного грошового утримання з 1 вересня 2015 року, з якого підвищилася суддівська винагорода працюючого судді, і позивач змушений був знову звернутися до суду за місцем проживання.

Постановою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 11 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2016 року, дії відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Полтави щодо відмови позивачу в перерахуванні щомісячного довічного грошового утримання визнані неправомірними та зобовязано відповідача з 1 вересня 2015 року здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання та виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що протиправною відмовою відповідача протягом більше чотирьох років в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачу завдано моральних страждань, оскільки фінансові плани позивача порушені і він залишається частково без засобів існування, та з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про стягнення з відповідача 15 000 грн. моральної шкоди.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції повною мірою погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдана, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій. Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Як роз'яснено у п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Вирішуючи спір на підставі ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦПК України, суд першої інстанції не встановив характер правовідносин сторін та норму закону, на підставі якої відповідальність за завдану позивачеві моральну шкоду покладається безпосередньо на орган державної влади.

Суд не взяв до уваги, що призначаючи (перераховуючи) щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці та готуючи документи для їх виплати, Пенсійний Фонд України в особі територіальних органів виконує покладені на нього державою завдання та реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення і відповідальність за спричинену при цьому моральну шкоду не несе.

Оскільки позов про відшкодування моральної шкоди при перерахуванні довічного грошового утримання судді у відставці предявлено до неналежного відповідача, в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного Фонду України Ленінського району в м. Полтаві, правонаступником якого є Полтавське обєднане Управління Пенсійного Фонду України Полтавської області задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 2016 року скасувати.

Постановити по справі нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління Пенсійного Фонду України Ленінського району в м. Полтаві про стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: С.Б. Бутенко

Судді: /підписи/ ОСОБА_3

ОСОБА_4

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1