У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

від 07 грудня 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області

від 12 квітня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про виселення,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ «Приватбанк»), звернулось до суду із зазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 21 лютого 2008 року між

ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір

№ KRKWGA 00151055, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати кредит третій особі у вигляді кредитної лінії у розмірі 30 374 доларів США строком до

21 лютого 2028 року, а третя особа зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлений кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 лютого 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки

№ KRKWGA00151055, згідно якого третя особа надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, яка розташована за адресою: м. Кривий Ріг,

АДРЕСА_1, що належить її на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Оскільки ОСОБА_3 своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків належним чином не виконала, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. 25 січня 2012 року судом ухвалено рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного нерухомого майна ПАТ КБ «Приватбанк».

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2, зі зняттям у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири та стягнути судові витрати з відповідача.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2015 року, у задоволенні позову

ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня

2016 року змінено рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про виселення та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, скаржник просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та оскаржуваним судовим рішенням, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач був повідомлений про наявність рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 лютого 2015 року та йому направлялись вимоги про виселення і зняття з реєстрації, що свідчить про відсутність доказів порушення прав позивача відповідачем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», суд апеляційної інстанції виходив з положень ст. 109 ЖК УРСР та ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02версня 2015 року (справа № 6-1049цс15).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Рішення апеляційного суду постановлене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 07 грудня 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про виселення, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович