АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Кравець В.А.,

при секретарі - Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року за позовом ОСОБА_3, яка є опікуном ОСОБА_4, до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3, як опікун ОСОБА_4, звернулась в суд з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 29 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, припинення права власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29 травня 2012 року між батьком позивача - ОСОБА_4 та відповідачем було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язується довічно забезпечувати відчужувача утриманням. Позивач посилається на те, що її батько на момент підписання договору, за своїм психічним станом не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 29 травня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом 14 КДНК за №3-1713. Відмовлено у задоволенні інших позовних вимог.

На рішення суду першої інстанції ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи; висновок судово-психіатричної експертизи не може бути прийнято як належний доказ по справ, оскільки вказаний висновок не відповідає вимогам чинного законодавства щодо порядку призначення та проведення судово-психіатричних експертиз.

В судовому засіданні ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3, яка є опікуном ОСОБА_4, ОСОБА_6 - скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що 29 травня 2012 року ОСОБА_4 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) уклали договір довічного утримання (т. 1 а.с.7-8), відповідно до п. 1 якого ОСОБА_4 передає у власність, а набувач отримує у власність квартиру АДРЕСА_2, та взамін чого ОСОБА_2 зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням довічно на умовах договору (т. 1 а. с. 32, 34).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києві від 26 березня 2014 (т. 1 а. с. 11 - 12), зміненим рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року (т. 1 а. с. 13-15),ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано недієздатним. Встановлено опіку над ОСОБА_4, призначено опікуном ОСОБА_3

Ухвалою суду від 23 липня 2015 року судом першої інстанції призначалась судово-психіатрична експертиза з метою встановлення наявності або відсутності у ОСОБА_4 на час укладання 29 травня 2012 року оспорюваного договору стійких психічних розладів, можливість ним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проведення судово-психіатричної експертизи доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи з попередженням експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України (т.1 а.с.99-100).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 420 від 31 травня 2016 року, ОСОБА_4 на час укладення договору довічного утримання 29 травня 2012 року страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг, виражений апато-дисоціативний дефект, ускладненої зловживанням алкоголем (Р 20.0 - згідно МКХ-10) і за своїм психічним станом в момент укладання договору не здатний був усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 а. с. 1- 8).

Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК).

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судову - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, визнавши недійсним договір довічного утримання, укладений 29 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК).

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судову - психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Доводи апелянта про те, що висновок судово-психіатричної експертизи не може бути прийнято як належний доказ по справ, оскільки вказаний висновок не відповідає вимогам чинного законодавства щодо порядку призначення та проведення судово-психіатричних експертиз не заслуговують на увагу, оскільки сам висновок судово-психіатричної експертизи не оскаржувався, є дійсним, а тому підстав вважати його як неналежний доказ не має. Судово-психіатричну експертизу призначено відповідно до норм ЦПК України..

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: