У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Маляренко А.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про виселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про їх виселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 1991 року вона разом із батьками ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проживала в квартирі АДРЕСА_1. У 2003 році після розірвання шлюбу батьків вона вимушена була переїхати жити до своєї баби, оскільки батько виявляв схильність до зловживання спиртними напоями, а мати виїхала до Італії. У 2008 році після досягнення нею 16 років та отримання паспорта громадянина України вона була зареєстрована у спірній квартирі. В подальшому вона намагалася вселитися у квартиру, однак батько чинив їй перешкоди. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2013 року за позовом батька її визнано такою, що втратила право проживання в спірній квартирі. На підставі цього судового рішення вона була знята з реєстрації за вказаним місцем проживання, а 02 квітня 2013 року в спірній квартирі було зареєстровано брата батька ОСОБА_2 Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2014 року рішення районного суду в частині визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог. ОСОБА_4 вже тривалий час в квартирі не мешкає, а ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у вселенні. Вважала, що реєстрація ОСОБА_2 є незаконною, оскільки вона, як член сім'ї наймача квартири, не давала згоди на реєстрацію останнього в спірній квартирі, він не є членом сім'ї наймача та вселився в квартиру як тимчасовий мешканець. Враховуючи викладені обставини, з урахуванням уточнених вимог, позивачка просила виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом її вселення.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1. В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2016 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_2 та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції або скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішили спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про вселення ОСОБА_3 у спірне жиле приміщення, суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що відповідачі чинять позивачці перешкоди у користуванні та проживанні в квартирі.

При цьому апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду в частині в частині відмови у виселенні ОСОБА_2 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення зазначених вимог, обґрунтовано виходив із відсутності правових підстав для постійного проживання відповідача у спірній квартирі.

Згідно ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про виселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних А.В. Маляренко

і кримінальних справ