У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І.,Кадєтової О.В.,
Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Черкаської міської ради, треті особи: Управління Держземагенства у Черкаському районі Черкаської області, Садівниче товариство «Машинобудівник-82», про визнання частково недійсним рішення Черкаської міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виключення відомостей з Державного земельного кадастру, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 жовтня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 01 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, Черкаської міської ради про визнання незаконним рішення міськради, визнання державного акта недійсним, скасування його державної реєстрації, посилаючись на те, що він є користувачем земельної ділянки НОМЕР_1 у Садівничому товаристві «Машинобудівник-82» (далі - СТ «Машинобудівник-82»), яке розташоване по вул. Чайковського, 82 у м. Черкаси. Суміжним землекористувачем, власником сусідньої земельної ділянки НОМЕР_2 є відповідач ОСОБА_7 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3, виданого 22 липня 2009 року на підставі рішення Черкаської міської ради від 25 грудня 2008 року № 4-778 пункт 1.22. Позивач зазначав, що в процесі приватизації земельної ділянки відповідачем ОСОБА_7 було порушено його права та законні інтереси, як суміжного землекористувача, оскільки він не погоджував межі спірної земельної ділянки. Позивач посилається, що є не зрозумілим, яким чином відповідач ОСОБА_7 набув право власності на вказану вище земельну ділянку, якщо існує рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 31 грудня 1997 року № 882, яким вказана ділянка на території СТ «Машинобудівник» була передана у власність гр. ОСОБА_8 Позивач просив суд визнати частково недійсним рішення Черкаської міської ради від 25 грудня 2008 року № 4 -778 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші), а саме, п.1.22 даного рішення, яким ОСОБА_7 передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 503,0 кв.м в садово-городньому товаристві «Машинобудівник» (діл. №199) для ведення індивідуального садівництва; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 22 липня 2009 року, виданий ОСОБА_7 щодо права власності на земельну ділянку площею 503,0 кв.м на території садово-городнього товариства «Машинобудівник», земельна ділянка НОМЕР_2 на території Черкаської міської ради для ведення індивідуального садівництва, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 19, скасувавши державну реєстрацію даного державного акта; виключити з Державного земельного кадастру усі відомості про земельну ділянку під кадастровим номером -03-034-0020, яка до ухвалення рішення суду належала ОСОБА_7, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 22 липня 2009 року та скасувати державну реєстрацію даної земельної ділянки із закриттям поземельної книги на неї.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 01 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд виходив з недоведеності позовних вимог, зокрема, зазначив, що права позивача не порушено, оскільки він є землекористувачем, а не власником суміжної спірній земельній ділянці, земельна ділянка в оренду йому не передана.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з таких підстав.

Частиною 6 ст. 35 ЗК України передбачено, що використання земельних ділянок садівницьких товариств здійснюється відповідно до закону та статутів цих товариств.

Згідно зі ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України).

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Документація з землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Відповідно до п. п. 4.1 - 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не дослідили даних земельного кадастру щодо існування встановлених меж земельних ділянок чи їх відсутності, зазначаючи про відсутність у ОСОБА_6 правовстановлюючих документів, не з'ясували чи встановлювалися в натурі (на місцевості) землевпорядними організаціями межі виділеної йому та відповідачеві земельних ділянок, чи є розбіжності в даних про розміри вказаних земельних ділянок із їх фактичним розміром, та не врахували, що в разі якщо будуть виявлені такі розбіжності, остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою.

Також судами належним чином не перевірено доводів позивача про те, що при виготовленні технічної документації проекту землеустрою земельної ділянки відповідача не дотримано вимоги ЗК України та Закону України «Про землеустрій» в частині визначення та погодження меж земельної ділянки.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що права позивача оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування та оскарженим державним актом не порушуються, оскільки останній не є власником суміжної земельної ділянки, а є лише її користувачем, а отже його підпис на акті визначення та погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами від 21 серпня 2007 року не мав суттєвого значення для оформлення відповідачем права власності на спірну земельну ділянку, залишивши поза увагою, що за змістом положень ст. 50 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин визначення меж в натурі на місцевості є обов'язковою умовою.

Разом з цим, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які дані правовідносини не регулюють, зокрема, ч. 5 ст. 35 ЗК України.

Суд першої інстанції, не звернув належної уваги на наявні в матеріалах справи геодезичні обміри земельної ділянки НОМЕР_1 у СТ «Машинобудівник-82» (а.с. 101), де зазначено, що частина садового будинку ОСОБА_6, площею 0,5 кв.м розміщена на земельній ділянці НОМЕР_2, та в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам їх право на звернення до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи з метою усунення існуючих розбіжностей.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 жовтня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 01 грудня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова