Справа № 214/1014/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 грудня 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу у складі:

головуючого - судді Щеняєвої І.Б.,

при секретарі Фастовець Ю.Ю.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі позовну заяву ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Швидкісний трамвай» про поновлення на роботі, визнання звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом, який згодо було уточненого. Відповідно до уточненого просить визнати звільнення 26 січня 2016 року незаконним, поновити її на роботі, на посаді кондуктора громадського транспорту Комунального підприємства «Швидкісний трамвай»; стягнути з Комунального підприємства «Швидкісний трамвай» на її користь середній заробіток за вимушений прогул в сумі 13593 грн. 60 коп.

В обґрунтування свої заявлених вимог зазначає, що з 30 жовтня 2014 року вона працювала на посаді кондуктора громадського транспорту «Швидкісний трамвай». Відповідно до акту №5 від 23.12.2015 року від 09 листопада 2015 року, з позивачем стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, в наслідок якого вона отримала травму, що відноситься до категорії важкої. В звязку з тим, що вона не погодилась з адміністрацією підприємства приховати нещасний випадок на робочому місці, після лікарняного вона вимушена була написати заяву про звільнення за власним бажанням, інакше адміністрація погрожувала їй звільненням за прогули. Намір припиняти трудовий договір позивач не мала, так як після лікування знаходилась у скрутному матеріальному стані, не мала можливості шукати інше місце роботи за станом здоровя. Також, позивач зазначає, що її заява про звільнення не містить прохання дати звільнення саме 26.01.2016 року, після її заяви адміністрація підприємства повинна була дати їй 2 тижня відпрацювати, датою її звільнення повинна бути 09 лютого 2016 року. Вона вважає наказ про звільнення незаконним оскільки звільнення відбулося без законної підстави та з порушенням встановленого порядку

Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, суду пояснила, що з наказом про звільнення не згодна оскільки звільнення відбулося без законної на те підстави, яким відповідач порушив визначене законом право позивача. Зазначає, що роботодавець зобовязаний звільнити працівника у строк, про який той просить, якщо вимога працівника про звільнення за власним бажанням без відпрацювання двотижневого строку з моменту подання заяви про звільнення, зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин і працівник може навести докази, що підтверджували б це. Вважає звільнення було вчинено під тиском і суперечило волевиявленню позивача.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, суду пояснив, що позивач мотивувала своє звільнення тим, що після травми їй важко працювати та бажає вдома підлікувати своє здоровя. Враховуючи бажання працівника та наявність заяви про розірвання трудового договору, адміністрація підприємства пішла на зустріч та не заперечувала проти її звільнення з дати, яка вказана в заяві, в день написання заяви було видано наказ про звільнення ОСОБА_3 Тому представник відповідача вважає що дії підприємства є законними та обґрунтованими, позов не підлягає задоволенню. Крім того, він пояснив, що травма позивача не повязана зі звільненням, 23.01. позивач закрила лікарняний лист, за графіком вона повинна була вийти на роботу 25.01. в свої зміни о 04год. 30 хв. та 26.01. о -4 год. 30 хв., 24-ого у неї був вихідний. 26.01. позивач прийшла до відділу кадрів і написала письмові пояснення, документів про поважні причини неявки на роботу 25 та 26 січня не надала, документів що вона їздила в обласну лікарню також не надавала, не попереджала про свою відсутність на роботі, сказала що хоче звільнятися і займатися своїм здоровям. В цей же день за її заявою було видано наказ підприємства про звільнення.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4. суду пояснила, що працює начальником службової електростанції КП «Швидкісний трамвай», розташованої за адресою Орджонікідзе, 56/11. З позивачем у неї нормальні стосунки, працювала вона до 26 числа. 23.01. свідка сповістила ОСОБА_5, що ОСОБА_3 25.01.2016 не приступила до роботи. Наступного дня її запросили до відділу кадрів, де вже була позивачка, яка зазначила що звільняється. На питання свідка, де була ОСОБА_3 25 числа і чому не попередила, що її не буде, позивач пояснила, що їздила в лікарню в Дніпропетровськ, проте підтверджуючих документів не має. Свідок зазначив, що на прохання написати пояснювальну за два прогуляні дні, позивачка просила припросила не звільняти її за прогули і написала заяву за «власним бажання». Конфліктних ситуацій не виникало.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, яка доводиться сестрою позивача, пояснила, що в грудні 2015 року приїжджала разом з сестрою на її роботу, бо вона була після лікарняного і погано себе почувала. Ми пішли до кабінету охорони праці, і якась жінка спитала мою сестру, чи дають їй групу, після того як дізналась, що ніс казала: «Май на увазі, на роботу на свою посаду ті вже не вийдеш». Про майбутні плани сестри, щодо звільнення свідку не були відомі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, суду пояснила, що в кабінеті начальника експлуатації з позивачем вони вперше зустрілись. ОСОБА_3 після травмування на роботі не просила викликати швидку і пояснила що себе почуває не погано, сама пішла додому після огляду в медпункті підприємства. Наступного дня на підприємстві дізнались, що позивачка оформила лікарняний, було складено комісію для розслідування нещасного випадку. Потім здійснили виїзд до позивача для відібрання пояснення про причини нещасного випадку, в лікарні ОСОБА_3 була ознайомлена зі своїми правами, під час спілкування позивач постійно радилась по телефону зі своїм адвокатом з приводу травмування. Третя зустріч з позивачем відбулась під час оформлення актів, які були привезені до лікарні, проконсультувавшись з адвокатом ОСОБА_3 підписала документи. Коли позивач здала лікарняний, виявилось що діагноз не співпадає з діагнозом акту, в звязку з чим акт був переписаний. Лікарняний лист до підприємства був принесений з запізненням, вона особисто питала чи було встановлено інвалідність. Свідок зазначив, що ОСОБА_8 відповіла що інвалідності не встановлено, але тепер вона дуже хвилюється за своє здоровя, тому бажає звільнитись. На питання, чи маються претензії, позивач відповіла не має, сказала що їй здоров'я дорожче і на сімейній нараді вони вирішили що вона буде звільнятися. Тиску з її боку або інших працівників підприємства на позивача не було. Пам'ятає що одного разу позивач приходила взимку із сторонньою жінкою.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, суду пояснила, що працює інженером по охороні праці, зазначила, що її відомо про нещасний випадок з позивачем, також вказала, звільнення позивача було за власним бажанням, бо вона хоче зайнятися здоров'ям бо у неї шия трохи защімлена, на неї тиск ніхто не чинив, звільнилась за власної ініціативи, про нещасний випадок зазначила що він не приховувався, акт був належно оформлений.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, суду пояснила, що памятає що позивач прийшла до них з заявою про звільнення, у неї були 2 дні прогулів відповідно до робочого графіку. В присутності начальника служби експлуатації ОСОБА_4, вони запитали чи може ОСОБА_3 надати документи про поважність прогулу. Позивач просила не звільняти її за прогули, написала заяву без збереження заробітної плати за два дні минулим числом та заяву про подальше звільнення. Тиск на позивача не чинився, зава була написана за власною ініціативою.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши докази, надані сторонами та їх представниками, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідні їм правовідносини, які регулюються трудовим договором та нормами КЗпП України.

Так, згідно копії трудової книжки позивача, 24.10.2014 року ОСОБА_3 була прийнята на посаду кондуктора громадського транспорту в службу експлуатації, після чого 26.01.2016 року була звільнена за власним бажанням відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України. Підставою для звільнення стала заява ОСОБА_3 про звільнення від 26.01.2016 року (а.с. 4-5;25,26).

Згідно ату про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 5 , вбачається що 09.11.2015 року з позивачем стався нещасний випадок, в результаті якого вона перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №2» ДОР» з 11.11.2015 р. по 03.12.2015 р., втрата працездатності настала 10.11.2015 р. (а.с.6-9).

Як вбачається з наряду, табелю обліку робочого часу, актів про відсутність на робочому місці та пояснювальної записки ОСОБА_3 від 26.01.2016 року, вона була відсутня на робочому місці 25.01.2016 та 26.01.2006 року (а.с.40-43, 61, 62, 87), пояснивши свою відсутність тим, що їздила в лікарню ім. Мечникова до м. Дніпропетровськ на обстеження. На підтвердження свого перебування в цій лікарні позивачем надано транскраниальну доплерографію від 25.01.2016 (а.с.60).

В звязку з відсутністю ОСОБА_3, відповідно до графіку на роботі 25.01.2016 та 26.01.2016 року, комісією в складі начальника маршруту ст. №2 - ОСОБА_11, водіїв ОСОБА_12 та ОСОБА_13 складено відповідні акти (а.с. 42-43).

Після виходу на роботу позивач написала заяву про звільнення її з власним бажанням з 26.01.2016 року, цього ж дня керівником підприємства ОСОБА_14 було видано наказ № 26 про припинення трудового договору ОСОБА_3 на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 25, 26).

Відповідно до довідки №1091 від 15.08.2016 року КП «Швидкісний трамвай» середньоденна заробітна плата позивача за останні відпрацьовані календарні місяці 169,92 грн. (а.с.100)

Відповідно до довідки виданої директором ТзОВ «ОККО-СХІД», ОСОБА_3 працює молодшим оператором АЗС АЗС №ГК 08 ТзОВ «ОККО-СХІД» з 24 травня 2016 року, середній заробіток за останні два місяці (вересень, жовтень 2016 року) складає 4 064,35 грн. з розрахунку 4 218,95 грн. + 3 909,75 грн. : 2 (а.с.114,128).

Суд, розглянувши в судовому засіданні цивільну справу, повно і всебічно зясувавши обставини цієї справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку , що в задоволенні позову слід відмовити, мотивуючи своє рішення наступним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягненню нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як вбачається з матеріалів справи, роботодавець дотримуючись вимог трудового законодавства, а саме ч. 1 ст 38 КЗпП України, розірвав трудовий договір у строк, який просив працівник - з 26.01.2016 року, про що було видано наказ та ознайомлено з ним ОСОБА_3В під підпис.

Судом при розгляді даної справи не встановлено, що при написанні заяви про звільнення від 26.01.2016 року підписання заяви ОСОБА_3 суперечило волевиявленню останньої, не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Також не встановлено що позивач під час написання заяви не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності або писала її під психологічним тиском з боку адміністрації підприємства.

Крім того, позивач давала пояснення суду і зазначала, що після лікарняного вона поїхала в лікарню у м. Дніпропетровську самостійно, без направлення за усною рекомендацією лікаря, не попередила про свою відсутність на роботі, при цьому вона була обізнана що за графіком 25 та 26 січня 2016 року у неї є робочими днями. З урахуванням того, що на підприємстві факт відсутності ОСОБА_3 було зафіксовано письмовими актами, суд вважає що доводи позивача про тиск на неї в момент звільнення не відповідають дійсності. Про це також свідчить те, що позивач не зазначила про те які мотиви були у підприємства для вчинення тиску на позивача.

Діючим законодавством передбачено що право на розірвання трудового договору за власним бажанням належить усім без винятку працівникам. Посилання позивача, як на підставу позову - відсутність в її заяві пояснень чому вона звільняється без відпрацювання 2-х тижнів, не зазначивши причин та мотивів звільнення саме з 26.01.2016 року є безпідставними, оскільки в ч.1 ст.38 КЗпПУ зазначено що за наявності інших поважних причин власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Під час судового розгляду було встановлено, що в заяві на звільнення позивача від 26.01.2016 року зазначено що вона просила звільнити її за власним бажанням з 26.01.2016 року, а поясненнями представника відповідача та свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_15 було встановлено що причина звільнення позивача була повязана із необхідністю зайнятися своїм здоров'ям. Отже, доводи позивача не знайшли свого підтвердження.

Під час надання пояснень суду позивачка зазначала, що написання заяви про звільнення суперечило її волевиявленню та не було добровільними. Проте аналізуючи покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_15,ОСОБА_7, ОСОБА_4, судом не встановлено фактів тиску з боку керівництва підприємства, тому доводи позивача суд вважає спростованими. Отже, враховуючи, що позивачем та його представником не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження фактів, викладених у позовній заяві, тоді як стороною відповідача було надано докази того, що звільнення позивача відбулося за його власною заявою на підставі ст. 38 КЗпП України, то суд вважає, що в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до комунального підприємства «Швидкісний трамвай» про поновлення на роботі слід відмовити в повному обсязі.

Щодо вимоги позову про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, суд зазначає, що згідно з ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Оскільки судом не встановлено підстав для поновлення на роботі, а вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, суд приймає рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог також.

В звязку з відмовою в задоволенні позову судові витрати суд покладає на позивача, які підлягають стягненню на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 5-1, 21, 36, 38, 116, 232-233 КЗпП України, ст. ст. 8, 10,11,57-60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до комунального підприємства «Швидкісний трамвай» про поновлення на роботі, визнання звільнення незаконним , стягнення середнього заробітку за вимушений прогул відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір і розмірі 1102,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Б. Щеняєва