Справа № 460/6/11 Головуючий у 1 інстанції: Гоцко В.І.
Провадження № 22-ц/783/5079/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар Симець В.І.

з участю представників відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на житлове приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_5 задоволено.

Здійснено розподіл спільного майна між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 наступним чином.

Суд визнав за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку квартиру №60 в житловому будинку №6 по вул. Січових Стрільцівв м. Новояворівськ Яворівського району Львівської області вартістю 179800 гривень, в рахунок розподілу спільного майна подружжя.

В порядку розподілу спільного майна подружжя виділив ОСОБА_5 в натурі в користування наступне майно: порохотяг червоного кольору, вартістю 200 гривень, м»яку частину (набір меблів) у вітальню, вартістю 700 гривень, холодильник марки «Норд», вартістю 1000 гривень, фритюрницю, вартістю 150 гривень, пральну машинку марки «Самсунг», вартістю 1000 гривень, набір кухонних кастрюль, в кількості 05 штук, вартістю 150 гривень, всього майна на загальну суму 3250 гривень.

В порядку розподілу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_2 в натурі в користування слідуюче майно: плейєр DVD марки «Соні», вартістю 300 гривень, плейєр DVD марки «Інсайд», вартістю 300 гривень, відеомагнітофон марки «Оріон», вартістю 100 гривень, телевізор марки Телестар», вартістю 500 гривень, порохотяг, марки «Прогрес», вартістю 200 гривень, стіл кухонний, вартістю 100 гривень, куток в кухню меблевий, вартістю 800 гривень, газову плитку марки «Норд», вартістю 300 гривень, електричний вентилятор, вартістю 60 гривень, пральну машину, вартістю 300 гривень, водяний бойлер на 80 літрів, вартістю 300 гривень, чайний сервіз на 06 осіб, вартістю 150 гривень, набір столових кришталевих стаканів на 12 осіб, вартістю 300 гривень, на загальну суму 3660 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_5 грошову компенсацію у розмірі 410 гривень, як грошову різницю в частках.

В задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішення оскаржив представник відповідача за первісним позовом. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального законодавства. Просить рішення скасувати і постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, а позов ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності задоволити. В судовому засіданні представники ОСОБА_2 ствердили, що в частині вирішення питання про поділ рухомого майна з рішенням погодились і таке в цій частині не оспорюється, тому і мотивів не погодження з рішенням в цій части ні тому не наводили у апеляційній скарзі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що спірна квартира була ним придбана хоча і в період шлюбу, проте, за кошти отримані, як позика від його матері ОСОБА_4, яка в свою чергу отримала від третіх осіб. Вказана обставина досліджувалась у суді першої інстанції, підтверджена належними та допустимими доказами, зокрема свідченнями свідків, та позивачем не спростована, а відтак є доведеною. Усі витрати щодо утримання даного житла, включаючи поточні ремонти, сплату комунальних послуг, придбання супутнього інвентарю, дрібної побутової техніки, меблів, елементів декору ніс виключно ОСОБА_2. Саме відсутність будь-яких дій з боку ОСОБА_5 щодо створення та підтримання шлюбно-сімейних відносин і призвели до розірвання шлюбу. Суд не врахував, що приналежність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Оскільки вищевказана квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за особисті кошти, які отримав ОСОБА_2 в позику, вказане майно слід вважати його особистою приватною власністю. Тому в частині вирішення питання про поділ квартири та в частині відмови у позові ОСОБА_2 просять скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у позові ОСОБА_5 та задоволення позову ОСОБА_2

В судовому засіданні представники ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали .

Інші учасники не з»явились, належно повідомлені про розгляд справи за апеляційною скаргою, про що до справи долучено розписки про отримання судової повістки, в тому числі сторонами 23.08.2016 року. Про причини неявки не повідомили. Колегія суддів вважає можливим розгляд справи в їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що сторони у справі з 02.02.1998 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням від 22.12.2006 року, на підставі якого 06.02.2007 року зареєстровано розірвання шлюбу в органах РАГЦСу .

В шлюбі , а саме 10.08.1998 року та 28.09.2001 року народились діти.

30 березня 1999 року ОСОБА_2 як покупцем та ОСОБА_6, як продавцем укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 /а.с. 3/ том. 1/

За змістом договору вартість квартири, що продається становить 8 977 гр. ОСОБА_7 копії реєстраційного посвідчення Львівського обласного бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 05 липня 1999 року -однокімнатна квартира, житловою площею 14, 5 кв.м. Новояворівську по вул. Січовий стрільців 6/60 в цілому зареєстрована за ОСОБА_2 на праві особистої власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 березня 1999 року.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує, що з врахуванням положень статті 22 КпШС, за якою майно нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння користування та розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому випадку, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми чи з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ст. 24 КпШС - майно, що належало кожному з подружжя до вступу у шлюб, а також отримане ним під час шлюбу в дар чи у порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Матеріалами справи встановлено, що спірна квартира придбана на підставі означеного вище договору купівлі-продажу відповідачем у період шлюбу, а тому в силу наведених вище норм матеріального права не може визнаватись особистою власністю ОСОБА_2

Що стосується мотивів його позову про придбання за кошти, які не були спільними з позивачем ОСОБА_5 суд першої інстанції обґрунтованого вважав спростованими та з цього приводу навів у своєму рішенні відповідні мотиви, за яких дійшов висновку про при дбання квартири для сім»ї.

Посилання суду першої інстанції в тому числі на норми Сімейного Кодексу України, 2004 року є безпідставним, однак в цілому не впливає на правильність висновків суду про те, що спірна квартира є спільною власністю подружжя ОСОБА_5, а відтак є об»єктом поділу між сторонами по причині розірвання шлюбу між сторонами, про що ОСОБА_5 подано позов ще 02.07.2007 року, який уточнено заявами від 20.03.2009 року та 19.09.2013 року з проханням в порядку поділу квартири виділити сторонам по ? її ідеальної частки кожному.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність вимог ОСОБА_2 що придбана у шлюбі квартира є його особистим майном, з огляду на наступні встановлені обставини.

Ні в суді першої, ні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 на навели мотивів, за яких аж до 2015 року ОСОБА_2 не заявлялась така вимога з посиланням на договори позики від 02.03.1999 року, укладені у простій письмовій формі, як на доказ придбання спірного житла за кошти позичені ним у своєї матері в сумі 9 000 гр. за договором від 26.03.1999 року, котрі остання в свою чергу позичила за аналогічними договорами позики датованими 25.03.1999 року в сумі відповідно 40000 гр. та 5000 гр. у третіх осіб /а.с. 4-6 том.2/. Мотиви його заперечень проти позову ОСОБА_5 були інші.

Вказані договори складені у простій письмовій формі.

За змістом договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 сума 9 000 гр. підлягала поверненню до 31.12.2009 року /а.с. 5 том.2/.

З матеріалів справи та пояснень представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції убачається, що на час передачі сину грошей на придбання квартири, син проживав з сім»єю, яка у повному складі поселилась у придбане житло, в якому проживали до припинення сімейних стосунків. 28.01.2001 року народилась друга дитина, котра також проживала у спірній квартирі. З пояснень зазначеного представника в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 на час придбання квартири не мав постійного заробітку, а тому вибував на заробітки, в тому числі з метою повернення коштів за цим договором, що здійснював частинами.

Враховуючи обумовлений договором термін повернення коштів, є підстави вважати, що сторони при укладенні договору розуміли, що кошти повертатимуться в період перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_5, тобто за рахунок сімейних коштів, оскільки шлюб був розірваний згідно рішення суду лише 22.12.2006 року.

Таким чином встановленими є обставини придбання квартири ОСОБА_2 для проживання сім»ї. Походження коштів в даному випадку, витрачених на її придбання не свідчить про приналежність спірної квартири виключно ОСОБА_2

Вирішуючи спір, суд в тому числі врахував роз'яснення, що у у п. 22 Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Крім того, судом враховано роз'яснення, що містяться в п.п. 23, 30 зазначеної постанови Пленуму за якими, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про право ОСОБА_5 на ? частину квартиру, як на рівну частку у спільному майні подружжя. Враховуючи заявлення вимог про визначення такої частки і за відповідачем, про це необхідно зазначити у рішенні суду, виклавши відповідним чином його резолютивну частину, а саме, що у порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_5 і ОСОБА_2 право власності по ? квартири за кожним, скасувавши реєстрацію одноосібного права власності за ОСОБА_2 на АДРЕСА_3.

Враховуючи, що сторонами у справі не заперечувались обставини придбання іншого переліченого у первісному позові майна предметів домашнього вжитку та вартість такого, суд вирішив питання його поділу, з чим погодились сторони і в цій частині рішення суду ніким не оскаржується.

Неправильне вирішення питання щодо суми грошової компенсації, котра підлягає до стягнення та визначення такої суми 410 гр. замість 205 гр., може бути усунена судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, часткову зміну резолютивної частини рішення суду.

Керуючись ст.. 303, 304, п.4 ч.1 ст.309, ч.2 ст. 314, ст. 316, 317, 319, ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 січня 2016 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_5 змінити, виклавши абзац 3-й резолютивної частини рішення в наступній редакції:

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_5 і ОСОБА_2 право власності по ? квартири за кожним, скасувавши реєстрацію одноосібного права власності за ОСОБА_2 на АДРЕСА_3 .

Абзац 6-й резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію у розмірі 205 гривен вартості частки отриманого майна .

В решті рішення залити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді