Справа № 742/1824/16-ц Провадження № 22-ц/795/1695/2016 Головуючий у I інстанції Рябота В. І. Доповідач - Харечко Л. К.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Губар В.С., Позігуна М.І.,

з участю секретаря Халимон Т.Ю., представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресурс Агро» на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресурс Агро» про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресурс Агро» про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволені, скасовано наказ ТОВ «Ресурс Агро» про звільнення ОСОБА_1 у звязку з призивом на військову службу згідно п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, поновлено ОСОБА_1 на посаді електрика ТОВ «Ресурс Агро», стягнуто з ТОВ «Ресурс Агро» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 квітня 2015 року по 09 квітня 2016 року у розмірі 24700 грн., стягнуто з ТОВ «Ресурс Агро» на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресурс Агро» просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його вимог в повному обсязі.

Доводи скарги зводяться до того, що суд дійшов помилкового висновку про необхідність поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки підставою для звільнення ОСОБА_1 був його призов на військову службу і хоча ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» надає право працівнику на збереження місця роботи на час призову, проте п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України надає право підприємству звільнити працівника. Крім того, законодавством не передбачено проведення виплат, які просить позивач, за рахунок підприємства, оскільки вони проводяться за рахунок державного бюджету.

Також, ОСОБА_1 пропустив строк для звернення до суду, передбачений Кодексом законів про працю України. Суд, поновивши строк, не надав оцінки факту його пропуску без поважних причин та не звернув уваги на те, що позивач в позовній заяві посилався на те, що дізнався про можливе порушення його прав ще наприкінці листопада 2015 року, проте у місячний строк до суду не звернувся.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє його представник ОСОБА_2, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що наказом ТОВ «Ресурс Агро» № 28 від 02.04.2015 року ОСОБА_1 з 03.04.2015 року був звільнений з роботи на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у звязку з призивом на військову службу.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст. 5-1 КЗпП України встановлено, що держава гарантує працездатним громадянам, які проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу, незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обовязків, якщо за чинним законодавством України ці обовязки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обовязків, передбачених законами України «Про військовий обовязок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15.01.2015 року № 116-VIII, внесено зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» і п.6, п/п 11 передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в яких вони працювали на час призову.

Постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року затверджено «Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період». Зазначений нормативний акт визначає порядок отримання підприємствами, установами і організаціями компенсації з бюджету за раніше фактично здійснені видатки виплати середнього заробітку своїм працівникам, які були призвані на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі встановлених обставин у справі, які досліджено повно й всебічно з належною оцінкою здобутих доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач був звільнений з роботи без законних на те підстав.

Доводи апеляційної скарги про правомірність звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України спростовуються матеріалами справи та нормами матеріального закону, якими регулюються спірні правовідносини.

Доводи скарги стосовно пропуску позивачем місячного строку для звернення з позовом до суду спростовуються тим, що суд першої інстанції вірно врахував, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу для виконання свого конституційного обовязку щодо захисту територіальної цілісності України, а тому зазначене і є тією обставиною, яка унеможливлювала його звернення до суду у встановлений законом строк, в звязку з чим обґрунтовано поновив позивачу строк на звернення до суду за захистом порушеного права.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду повністю відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресурс Агро» відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: