АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Петренко Н.О.
№ 22-ц/796/6831/2016 Доповідач - Борисова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарях: Дука В.В., Мовчан О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року у справі за позовом Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Святошинського району м. Києва про виселення без надання іншого жилого приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2015 року позивач Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив виселити відповідачів ОСОБА_1 1976року народження, ОСОБА_5 1978 року народження, ОСОБА_4, 1998року народження, ОСОБА_6, 2007 року народження, ОСОБА_7, 2015року народження з кімнати АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення та стягнути судовий збір.

В мотивування вимог посилався на те, що на підставі направлення Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в м. Києві № 43 від 18.09.1996 року міліціонеру Ленінградського ВГСО ОСОБА_1 надано для проживання кімнату кімнату АДРЕСА_2 на період його роботи в підрозділах УДСО, та згодом був наданий дозвіл позивача на вселення дружини ОСОБА_1- ОСОБА_5

Вказує, що відповідач ОСОБА_1 працював в УДСО з 17.09.1996 року та наказом від 30.12.2009 року № 1247 його було звільнено з органів внутрішніх справ згідно з пп.«д» (через службову невідповідність) п.64. Загальний стаж роботи в ДСО на момент звільнення становив 7 років 01 місяць 23 дні. Оскільки відповідач звільнився з органів внутрішніх справ за порушення трудової дисципліни і стаж його роботи в УДСО менше 10 років, підстав для подальшого його проживання та членів його сім'ї в гуртожитку немає, а тому відповідачі підлягають виселенню в примусовому порядку.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.03. 2016 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 1976 року народження, ОСОБА_5, 1978 року народження, ОСОБА_4, 1998 року народження, ОСОБА_6 2007 року народження, ОСОБА_7 2015 року народження з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вказує, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тій обставини, що вислуга відповідача ОСОБА_1 на день звільнення в календарному обчисленні складала 15 років 15 днів, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказам, та яка дає підстави для застосування до спірних правовідносин ч.3 ст.132 ЖК України в поєднанні з приписами ст.125 ЖК України, згідно яких особа, яка пропрацювала в установі, організації чи підприємстві більше 10 років, не може бути виселена без надання іншого жилого приміщення.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві - Переходько В.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні 04.08.2016 року підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, після оголошення перерви, остання в судове засідання призначене на 15.09.2016 року не з'явилась, про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Третя особа: Служба у справах дітей Святошинського району м. Києва в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, направила до суду листа в якому просила розглядати справу у відсутності представника третьої особи.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з наказу Департаменту ДСО №224 від 05.07.2004 року «Про закріплення нерухомого майна за УДСО при ГУМВС України в м. Києві» на праві повного господарського відання за УДСО при ГУМВС України в м. Києві закріплено будівлю гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 з підвальним приміщенням та прибудинковими приміщеннями актового залу і кафе, загальною площею 9710,0 кв.м.

Відповідно до державного акту серія НОМЕР_1, виданого 20.10.2009 року головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), постійним користувачем земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є Управління Державної служби охорони ГУ МВС України в м. Києві, цільове призначення (використання) земельної ділянки - експлуатація і обслуговування гуртожитку.

Згідно довідки голови ліквідаційної комісії УДСО при ГУМВС України в м. Києві станом на 01.02.2016 року будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі УДСО при ГУМВС України в м. Києві.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 з 17.09.1996 року проходив службу в УДСО.

Згідно з направленням Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в м. Києві №43 від 18.09.1996 року ОСОБА_1 надано для проживання кімнату АДРЕСА_2.

На підставі направлення Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в м. Києві № 40 від 16.09.1998 року дружині співробітника Ленінградського ВГСО - ОСОБА_5 надано дозвіл на поселення в гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1.

18.09.2003 року відповідач ОСОБА_1 подав заступнику Міністра внутрішніх справ України - начальнику ГУ МВС України в м. Києві рапорт в якому просив призначити його на посаду дільничого інспектора міліції Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві.

Згідно з витягом з послужного списку, 10.11.2003 року ОСОБА_1 відряджений для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в м. Києві.

З послужного списку №М-091371 вбачається, що ОСОБА_1 10.11.2003 року прибув з УДСО.

Згідно з витягу з наказу ГУ МВС України в м. Києві №1247 о/с від 30.12.2009 року ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ згідно з пп. «д» (через службову невідповідність) п.64. Вислуга ОСОБА_1 на день звільнення в календарному обчисленні складає 15 років 9 місяців 11 днів.

Частинами 2, 3 ст.132 ЖК УРСР передбачено, що інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу,може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Згідно з ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Як вбачається з матеріалів справи Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві є юридичною особою, що підтверджується положенням про УДСО при ГУ МВС України в м. Києві та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб.

Колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві з 1996 року та припинив трудові відносини з позивачем 10.11.2003 року, у зв'язку відрядженням для подальшого проходження служби в ГУ МВС України в м. Києві, тобто ОСОБА_1 припинив свої трудові відносини з позивачем не у зв'язку із звільненням за власним бажанням, чи звільненням з Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в запас.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 був звільнений через службову невідповідність з іншої юридичної особи - ГУ МВС України в м. Києві, яка не надавала йому гуртожиток, а відтак останній не припинив свої трудові відносини з позивачем у зв'язку з порушення трудової дисципліни.

А тому виходячи з положень норм ст.132 ЖК УРСР колегія суддів вважає, що відповідачі не можуть бути виселені зі спірного жилого приміщення за ст.132 ЖК УРСР без надання їм іншого жилого приміщення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на вказані обставини не звернув уваги, у зв'язку з чим прийшов до помилкового висновку про задоволення позову Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про виселення відповідачів за ст.132 ЖК УРСР без надання їм іншого жилого приміщення.

Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року відповідно до якого «втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення.

Відповідно до вимог ст.47 Конституції України держава гарантує кожному прав на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватися оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.11.2013 року у справі №6-115цс13, яка згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте, судом першої інстанції не було надано в рішенні суду оцінки доводам відповідачів про їх право на спірне житло та неможливість їх виселення без надання відповідачам іншого жилого приміщення та не встановлено фактів, які б свідчили про явну потребу суспільства у спірному житловому приміщенні, та чи буде виселення відповідачів відповідати вимогам закону.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Святошинського району м. Києва про виселення без надання іншого жилого приміщення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: