Справа № 397/1745/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.09.2016 року Олександрівський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді КОМЛАЧ О.Ф.,

при секретарі ІВАНЕНКО Н.Л.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Олександрівка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Олександрівського РВ УМВС України в Кіровоградської області, Управління МВС України в Кіровоградській області, Головного управління Державної казначейської служби в Кіровоградській області та Управління Державної казначейської служби у Олександрівському районі Кіровоградської області про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та упущеної вигоди.

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідачів кошти на відшкодування матеріальної шкоди і моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до адміністративної відповідальності та про відшкодування упущеної вигоди.

В судовому засіданні представник позивача підтримав змінені позовні вимоги та просив задовольнити їх , стягнувши з відповідачів на користь позивача кошти на відшкодування моральної шкоди в сумі 100000 грн., оскільки позивча незаконно притягнули до адміністративної відповідальності та наклали стягнення у вигляді штрафу, від чого він зазнав моральної шкоди, так як був вимушений доказувати свою правоту. Посив стягнути також в рахунок відшкодування матеріальної шкоди кошти в сумі 6510 грн. 49 коп. (3706,75+2803,74=6510,49) , які були затрачені позивачем на лікування та 5000 грн. в рахунок відшкодування втраченої вигоди, а саме за те, що позивач не зміг використати путівку та пройти відповідне лікування; витрати, понесені позивачем та його представником на придбання пального в сумі 2404 грн. 59 коп. (1791,43 +613,18=2404,61); витрати , понесені на ксерокопіювання документів в сумі 167 грн.50 коп. та стягнути 2000 грн. за надання юридичної допомоги, а всьго просить стягнути на користь позивача 116082 грн. 60 коп..

Представники відповідачів та прокурор позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позову, оскільки вважають, що позовні вимоги не обгрунтовані та не доведені позивачем належним чином, відсутній причинно-наслідковий зв'язок між притягненням позивача до відповідальності та шкодою, на яку він вказує.

В судовому засіданні було встановлено, що дійсно відносно позивача було складено Протокол про адміністративне правопорушення (а.с.17 т.1) та винесена Постанова в справі про адміністративне правопорушення серія СА №226080 від 23 квітня 2013 року, якою накладено на позивача стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. (а.с.16 т.1). Постановою Камянського районого суду від 39 серпня 2013 року було скасовано Постанову серія СА №226080 від 23 квітня 2013 року та закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП (а.с.11-12 т.1).

Позивач є інвалідом 2-ї групи безтерміново по причині травми, контузії і їх наслідків, повязаних з військовою службою в країнах де велися бойові дії (а.с.18,19 т.1).

Він дійсно проходив курс стаціонарного лікування в період з 13 листопада 2013 року по 06 грудня 2013 року по причині загального захворювання в КЗ «Черкаський обласний психоневролгічний диспансер» (а.с.28 т.1); 08 травня 2013 року, 09 липня 2013 року та 04 вересня 2013 року знаходився на амбулаторному лікуванні в Косарській амбулаторії з діагнозом ІХС, стенокардія напруги ФК 2+ГХ, хронічна гіпертонічна , посттравматична ДЕ 2 ст., астено-невротичний синдром (а.с.29 т.1); з 26 квітня 2013 року по 07 травня 2013 року лікувася стаціонарно в Черкаському обласному госпіталі для інвалідів ВВВ з діагнозом ІХС, стенокардія напруги ФК 2, ГХ, хронічна гіпертонічна , посттравматична ДЕ 2 ст., астено-невротичний синдром (а.с.30 т.1), з 23 липня 2013 року по 02 серпня 2013 року лікувався стаціонарно в невролгічному відділенні Камянської ЦРЛ з діагнозом хронічна посттравматична (1986 рік) ДЕ 2-3 ст. стійкий цефалічний, виражений вестибуло-атактичний, тривожнодеприсивний с-ми та одержував лікування (а.с.31 т.1)

Позивачем надано до суду оригінали чеків на придбання ліків в кількості 26 шт., згідно яких ним придбавалися лікарські засоби: в період з 13 листопада 2013 року по 30 грудня 2013 року на суму 1714 грн.87 коп. , 15 чеків за листопад 2014 року на суму 1547 грн.77 коп., 2 чеки за грудень 2014 року на суму 108 грн.45 коп., 1 чек за січень 2014 року на суму 217 грн.95 коп. та 1чеки за січень 2015 року на суму 29 грн.13 коп. А всього було придбано ліків на суму 3618 грн.17 коп.

Також ним надано оригінали чеків на придбання пального: за листопад 2011 року 1 чек на суму 213 грн.12 коп.; за грудень 2011 року 1 чек на суму 112 грн.11 коп., за вересень 2013 року 1 чек на суму 103 грн.50 коп., за жовтень 2013 року 7 чеків на суму 396 грн.86 коп.; за листопад 2013 року 4 чеки на суму 176 грн.87 коп.; за грудень 2013 року 8 чеків на суму 489 грн.51 коп. ; за січень 2014 року 3 чеки на суму 401 грн.02 коп., за листопад 2014 року 2 чеки на суму 269 грн. 80 коп., за грудень 2014 року 1 чек на суму 63 грн. 80 коп., за січень 2015 року 4 чеки на суму 448 грн. 91 коп., в всього пального було придбано на суму 2675 грн. 50 коп..

Ним надано суду 13 чеків за листопад 2013 року на суму 184 грн.84 коп. на придбання продуктів харчування.

Він також надав суду чеки на придбання бланків та виготовлення копій документів: 13 чеків за 2013 рік на суму 638 грн.70 коп. та 2 чеки за 2015 рік на суму 159 грн.50 коп., а всього на загальну суму 798 грн. 10 коп. (а.с.11 т.2).

Крім того в судовому засіданні було встановлено, що Управління МВС України в Кіровоградській області , в склад якого входив Олександрівський РВ УМВС України, на даний час як юридична особа перебуває в стані припинення (а.с.151-152, 154). 07 листопада 2015 року була проведена державна реєстрація юридичної особи - Головного управління національної поліції в Кіровоградській області, яке не являється правонаступником Управління МВС України в Кіровоградській області (а.с.153 т.2).

Згідно ч. 1, 6 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудового слідува, прокуратури або суду.

Згідно ч.6 ст. 1176 ЦК України , шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до п.2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові зокрема внаслідок: незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Згідно п.4 ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди у таких випадках виникає у разі закриття справи про адміністративне правопорушення.

Статтею 3 Закону визначено, що у випадках вказаних в ст. 1 Закону громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

На підставі п.5 ст. 3 Закону виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу як адміністративного стягнення.

За ч.5 та ч.6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За правилами ч. 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки в судовому засіданні було дійсно встановлено, що інспектором ВДАІ Олександрівського РВ УМВС в Кіровоградській області було складено Протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 (а.с.17 т.1) та винесено Постанову в справі про адміністративне правопорушення , згідно якої ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. (а.с.16 т.1), яка, за Постановою Камянського районного суду Черкаської області, була скасована та справу про адміністративне правопорушення відносно позивача закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.1-12 т.1), а тому вищевказане є підставою для відшкодування завданої позивачу, у зв'язку з цим, моральної шкоди. Дійсно позивач переніс моральні страждання , оскільки він був вимушений звертатися до суду, щоб довести неправомірнийсть дій інспектора ДАІ і тим самим відстояти свою честь та гідність.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством з урахуванням глибини страждань позивача, з урахуванням того наскільки були порушені його нормальні життєві зв'язків, які зусилля ним були застосовані для відновлення цих звязків та для організації свого життя. А тому суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 100000 грн. підлягає частковому задоволенню. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, а саме враховуючи те, що позивач, будучи інвалідом 2 ї групи, дійсно був вимушений відстоювати свої права в судовому порядку, оскільки був незаконно притягнутий до адміністративної відповідальності.

Згідно ч.2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

В частині відшкодування матеріальної шкоди суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки позивач, звертаючись з вимогою про відшкодування матеріальної шкоди, не довів причинно-наслідкового зв'язку між діями працівників Олександрівського РВ УМВС України та шкодою, яка на думку позивача, була йому завдана їх діями, він не вказав та не надав достатніх та достовірних доказів того, що йому були завдана дана шкода саме через незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності.

Дійсно в судовому засіданні було встановлено, що позивач проходив курс лікування: в Косарській амбулаторії 08 травня 2013 року, 09 липня 2013 року та 04 вересня 2013 року (а.с.29 т.1); в Черкаському обласному госпіталі для інвалідів ВВВ з 26 квітня 2013 року по 07 травня 2013 року (а.с.30 т.1); в КЗ «Черкаський обласний психоневролгічний диспансер» з 13 листопада 2013 року по 06 грудня 2013 року (а.с.28 т.1); в невролгічному відділенні Камянської ЦРЛ з 27 липня 2013 року по 02 серпня 2013 року (а.с.31 т.1). Він лікуався в вищевказаних медичних закладах з діагнозом ІХС, стенокардія напруги ФК 2+ГХ, хронічна гіпертонічна , посттравматична ДЕ 2 ст., астено-невротичний синдром. Згідно довідки Камянської ЦРЛ вищевказні хвороби виникли в 1986 році (а.с.31 т.1)

Але позивачем не надано доказів того, що вищевказані хвороби виникли чи загострились в результаті його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності.

Крім того, надаючи чеки про придбання ліків, позивачем не надано доказів того, що саме ці ліки були призначені йому для лікування. Докази про придбання позивачем ліків під час лікування в Косарській амбулаторії, в Черкаському обласному госпіталі для інвалідів ВВВ та в невролгічному відділенні Камянської ЦРЛ взагалі відсутні. В позові позивачем ставилась вимога про відшкодування коштів , затрачених на лікування в загальній сумі 6510 грн.49 коп., тоді як ним надано до суду чеки на суму 3618 грн. 17 коп. - за листопад - грудень 2013 року та листопад- грудень 2014 року. Також позивачем надан суду 13 чеків на придбання продуктів харчування на суму 184 грн. 84 коп., про відшкодування яких , позивач вимог не предявляв.

20 серпня 2013 року було проведено повторний огляд позивача та встановлено йому безстроково 2-гу групу інвалідності по причині травми, контузії і їх наслідків, повязаних з військовою службою в країнах де велися бойові дії (а.с.18 т.1). Отже інвалідність позивача також не повязана з його незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення 5000 грн. втраченої вигоди, а саме за те , що він не зміг пройти санаторно-курортне лікування. Дійсно позивачем надано до суду копію Довідки №273 для одержання путівки на санаторно-курортне лікування від 31 жовтня 2013 року (а.с.23 т.1). Однак позивач не надав достовірних та достатніх доказів того, що саме перешкодило йому пройти курс лікування і, що дані перешкоди виникли в результаті його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивачем також ставилась вимога про відшкодування коштів затрачених ним та його представником на придбання бензину в загальній сумі 2404 грн. 61 коп.. В судове засідання позивачем були надані суду чеки на придбання пального на суму 2675 грн.50 коп.: 2 чеки за 2011 рік, 20 чеків за вересень, жовтень, листопад та грудень 2013 року, 6 чеків за придбання пального в січні, листопаді та грудні 2014 року та 4 чеки за придбання пального в січні 2015 року. Разом з тим позивачем не надано достатніх та достовірних доказів того, що вищевказане пальне було використано для поїздок його та представника в судові засідання, а саме яким автомобілем здійснювалися поїздки, з яких населених пунктів, не вказано кілометраж та норми витрат пального.

Згідно ч.1 ст. 85 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту несуть сторони. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України присуджуються документально підтвердженні судові витрати.

Таким чином суд вважає, що дана вимога також не підлягає задоволенню.

Не підлягає задоволеню також вимога позивача про стягнення 167 грн. 50 коп. за копіювання документів та придбання канцтоварів, оскільки дані витрати не відносяться до судових витрат, передбачених ст. 79 ЦПК України.

Згідно ч.3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат відноситься витрати на правову допомогу.

За частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 47 ЦПК України учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу.

Згідно із ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Представник позивача брав участь в судових засіданнях на підставі доручень (а.с.54.151 т.1, 161 т.2) у відповідності до п1) ч.1 ст.42 та ст.44 ЦПК України. Позивач не заявляв клопотання про його допуск в судове засідання в якості особи яка надає правову допомогу. Документ про те, що представник позивача є фахівцем у галузі права, у матеріалах справи відсутній. Таким чином, він приймав участь у розгляді справи у якості представника позивача за довіреністю із повноваженнями представника, передбаченими ст. 44 ЦПК України і суд не постановляв ухвалу про допуск до участі його у справі як особи, яка надає правову допомогу, тому не підлягає задоволенню вимога позивача про відшкодування йому 2000 грн. (а.с.188 т1).

Керуючись ст. 10, ст. 60, ст. 88, ст. 214, ст.215 ЦПК України,-

в и р і ш и в :

Задовольнити позовні вимоги частково: стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 гривень.

Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди та упущеної вигоди.

На рішення суду може бути подана через Олександрівський районний суд в Кіровоградський апеляційний суд апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи які брали участь у справі , але не були присутні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя (підпис)

Копія вірна:

Суддя Олександрівського районного суду

Кіровоградської області ОСОБА_2