Справа №490/1663/15-ц 16.05.2016 16.05.2016 16.05.2016
Провадження №22-ц/784/1074/16
Справа №490/1663/15-ц
Провадження № 22-ц/784/1074/16 Головуючий першої інстанції: Батченко О.В.
Категорія 5 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

16 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представника третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та малолітньої ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності,

встановила:

В лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який обґрунтовувала наступним.

12 лютого 2014 року вона придбала на прилюдних торгах ? частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належала відповідачу ОСОБА_4

25 грудня 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. видано свідоцтво зареєстроване в реєстрі за №2861, та витяг Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на ? частку вказаного житлового будинку.

Оскільки в жилому будинку зареєстровані та проживають попередній власник ОСОБА_4, з членами сім'ї: ОСОБА_5 та малолітньою ОСОБА_6, які в добровільному порядку виселятися та зніматися з реєстрації місця проживання відмовляються, позивач просила суд усунути перешкоди у праві користування та розпорядження власністю ? частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом виселення та визнання відповідачів такими, що втратили право користування ? частки вказаного житлового будинку.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність рішення нормам процесуального та матеріального права, а також фактичним обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування ? частки у праві власності на житловий будинок, а позовні вимоги про виселення залишити без розгляду.

-2-

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 травня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про залишення без розгляду її позовних вимог до відповідачів про виселення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є власником ? частки спірного житлового будинку, тому його та членів його сім'ї не може бути позбавлено права користування ним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2005 року, яке набрало законної сили 23 грудня 2005 року, належала ? частина домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 141). 27 грудня 2005 року прийнято рішення про державну реєстрацію його права власності (а.с.79-81).

В рамках здійснення виконавчого провадження та на підставі Акту державного виконавця про реалізацію нерухомого майна, свідоцтвом від 25 грудня 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В., посвідчено, що ОСОБА_3 належить на праві власності майно, що складається з ? частки у праві власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Зі змісту свідоцтва слідує, що вказана частка житлового будинку раніше належала ОСОБА_4 на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2005 року (а.с.7).

Право власності позивача на зазначену частку житлового будинку у цей же день зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.79-81).

Відповідно до довідки Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області від 28 лютого 2014 року у житловому будинку зареєстровані ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 08 червня 1982 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 07 грудня 2000 року та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 12 червня 2012 року (а.с.37).

25 грудня 2014 року позивач через приватного нотаріуса направила на адресу відповідачів вимогу про звільнення належного їй на праві власності житлового будинку, яка була отримана ними 05 січня 2015 року (а.с.9).

Як зазначала в позові ОСОБА_3, відповідачі в добровільному порядку не звільняють житло, не знімаються з реєстрації місця проживання, чим перешкоджають їй у здійсненні права власності.

У той же час, позивач вказувала, що до ухвалення районним судом рішення, відповідачі виселилися із спірного житлового будинку. Отже, перешкод своїм проживанням в житловому будинку вони позивачу не чинять.

За таких обставин, згідно положень ст. 391 ЦК України підстав для усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та малолітньої ОСОБА_6 немає.

Враховуючи вищенаведені обставини, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про виселення відповідачів слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог у зв'язку з безпідставністю.

-3-

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ч.1 ст.383 ЦК України).

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (постанова Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14).

Як встановлено позивач, в рамках здійснення виконавчого провадження, з прилюдних торгів придбала та 25 грудня 2014 року на підставі свідоцтва приватного нотаріуса зареєструвала право власності на ? частку спірного житлового будинку, яка належала колишньому власнику ОСОБА_4 Тому сама по собі наявність запису про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірну частку житлового будинку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не має правового значення.

За таких обставин, право власності відповідача ОСОБА_4 на ? частку спірного житлового будинку було припинено, а отже припинено і право користування цієї ж частки житла його та членів його сім'ї.

Враховуючи вищенаведені обставини, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діяла в своїх інтересах та малолітньої ОСОБА_6 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування ? частки спірного житла, оскільки право колишнього власника ОСОБА_4 щодо користування житлом було втрачено із припиненням права власності на нього.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки, то на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині відмови у задоволенні вищезазначених позовних вимог ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення таких вимог.

-4-

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений останнім в обох судових інстанціях в розмірі по 255 грн. 78 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, права користування ? часткою житлового будинку по АДРЕСА_1

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та малолітньої ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про виселення.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений в обох судових інстанціях. в розмірі по 255 грн. 78 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова