Справа № 202/1723/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 вересня 2016 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Герасименка А.В., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційного підприємства № 26» Дніпропетровської міської ради, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання реєстрації в квартирі недійсною та виселення з квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначають, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24.09.1993 року позивачу ОСОБА_3, її батьку ОСОБА_5 та сину ОСОБА_4 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1. В 1994 році ОСОБА_5 помер. Право власності на його частку квартири в порядку спадкування перейшло до ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_2 часто заходив в гості та залишався на ніч. У листопаді 2014 року при отриманні довідки про склад сім'ї позивач дізналася, що в березні 2002 року ОСОБА_2 був зареєстрований в квартирі. Проте вона не надавала дозволу на реєстрацію відповідача в квартирі, оскільки в період з 18.03.2002 року по 21.10.2004 року відбувала покарання у місцях позбавлення волі. Інший власник ОСОБА_4 на той час був неповнолітнім та також не міг надавати дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідача в квартирі. Його опікун ОСОБА_6 померла в 2013 році. За цих підстав позивачі, уточнивши позовні вимоги, просили визнати недійсною реєстрацію відповідача ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 та виселити його із зазначеної квартири.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 позов підтримала та наполягала на його задоволенні.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що в спірній квартирі він проживає з 1997 року по тимчасових реєстраціях, а з 29 березня 2002 року був зареєстрований постійно. Позивач ОСОБА_3 разом зі своїм сином ОСОБА_4 дійсно є співвласниками спірної квартири, але проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1 з їх матір'ю ОСОБА_6, яка доглядала за неповнолітнім ОСОБА_4 Перед арештом у березні 2002 року ОСОБА_3 надала дозвіл на його реєстрацію в квартирі. Зазначеним питанням займалася їх мати ОСОБА_6, яка була опікуном неповнолітнього ОСОБА_4 З березня 2002 року він постійно проживає в квартирі, сплачує комунальні послуги. З 2005 року позивачі також стали проживати в цій квартирі. Квартира складається з двох кімнат. В одній кімнаті проживає він, а в іншій більшій кімнаті проживає ОСОБА_3 із сином та співмешканцем. Останнім часом позивачі перешкоджають йому користуватися квартирою, встановили замки на санвузол. Просив в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_7 управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області явку свого представника в судове засідання не забезпечило, надало письмові пояснення, в який вказує, що воно не є належним відповідачем.

Відповідач ОСОБА_8 підприємство «Житлово-експлуатаційного підприємства № 26» Дніпропетровської міської ради явку свого представника в судове засідання також не забезпечило, про час і місце розгляду повідомлялося за своїм зареєстрованим місцезнаходженням.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав:

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1993 року, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_4 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1.

3 червня 1994 року ОСОБА_5 помер.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 травня 2016 року спадкоємцем майна померлого у вигляді 1/3 частки вищевказаної квартирі є його дочка ОСОБА_9, яка у зв'язку із укладенням шлюбу 24 лютого 1995 року змінила прізвище зі ОСОБА_9 на ОСОБА_3.

Отже, на даний час власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4

Також судом встановлено, що 29 березня 2002 року у зазначеній квартирі був зареєстрований та постійно проживає з цього часу відповідач ОСОБА_4 - рідний брат ОСОБА_3

Згідно зі статтею 150 ЖК України та частиною 1 статті 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Частиною 1 статті 405 ЦК України також визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частиною 2 статті 64 ЖК України до членів наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Заявляючи вимоги про визнання реєстрації відповідача ОСОБА_2 в квартирі недійсною та його виселення з квартири, позивачі посилаються на те, що реєстрація відповідача в квартирі була здійснена без їх згоди як власників житла.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Але позивачі жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надали.

Згідно з листом Індустріального районного відділу у місті Дніпропетровську Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби від 22 квітня 2016 року № 1213/1906 надати інформацію щодо підстав реєстрації ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_3 неможливо, оскільки термін зберігання заяв громадян про реєстрацію або зняття з реєстраційного обліку складає три роки.

Крім того, згідно з листом Дніпропетровської установи виконання покарань Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області № 4 надати інформацію щодо звернень ОСОБА_3, яка в період 2002-2003 років утримувалася в Дніпропетровському слідчому ізоляторі, також неможливо, оскільки термін зберігання журналів, в яких фіксуються звернення ув'язнених та засуджених до адміністрації установи, складає п'ять років.

Разом із тим, суд враховує, що позивачі, проживаючи з 2005 року в спірній квартирі, питання про виселення відповідача з належної їм на праві власності квартири не ставили, законність реєстрації відповідача в цій квартирі не оспорювали і лише в березні 2016 року звернулися до суду з дійсним позовом.

Суд вважає, що постійне проживання відповідача ОСОБА_2 в спірній квартирі з 29.03.2002 року, що підтвердили допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_11, наявність у відповідача окремої кімнати та періодична сплата ним комунальних послуг за проживання в квартирі, що представником позивача в судовому засіданні не заперечувалося, спростовує доводи позивачів про те, що їм не було до листопада 2014 року відомо про реєстрацію відповідача та свідчить про виявлення позивачами згоди на проживання відповідача в належній їм квартирі. Доводи позивачів про те, що вони вважали, що ОСОБА_2 залишається в них в гостях, суд вважає необґрунтованими, оскільки позивачі як власники житла повинні були цікавитися підставою постійного користування відповідачем спірною квартирою з 2002 року по теперішній час.

Таким чином, підстави вважати, що при вселенні відповідача до спірної квартири не був дотриманий встановлений законом порядок вселення, зокрема, відсутня згода власників житла, в суду відсутні.

Також суд звертає увагу, що відповідно до статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Між тим, нормами цивільного та житлового законодавства не передбачений такий спосіб захисту права як визнання реєстрації місця проживання в квартирі (будинку) недійсною.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

До таких обставин можна віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім'ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім'ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім'ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім'ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім'ї тощо.

Отже, якщо колишній член сім'ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ст. 406 ЦК України та виселення особи з житлового приміщення, право користування яким вона втратила.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

У своїй позовній заяві позивачі заявили вимоги про визнання реєстрації відповідача в квартирі недійсною та виселення відповідача з квартири.

Позовні вимоги про припинення права відповідача на користування спірною квартирою позивачами не заявлялося.

Згідно з вимогами статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, у задоволенні позову необхідно відмовити.

У звязку з відмовою в позові понесені судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачам не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 26» Дніпропетровської міської ради, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання реєстрації в квартирі недійсною та виселення з квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Ю. Марченко