Справа № 2-7259/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2016 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Власенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнення, посилається на те, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 30.10.1971 року, котрий розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровска від 19.07.2011 року. Під час шлюбу ними було придбано багато об»єктів рухомого та нерухомого майна, в тому числі 55/100 частин домоволодіння №39 з належними будівлями та спорудами, яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бородинська та розташоване на земельній ділянці, що знаходиться за тією ж адресою, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради № 116/34 від 01.03.2006 року. Зазначене домоволодіння було придбано подружжям за кошти спільного сімейного бюджету, а право власності на цей обєкт було оформлено на ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 24.10.2001 року та зареєстрованого в реєстрі за №3846. В 2011 році ОСОБА_2 повідомив її про свої наміри ініціювати судовий процес про розірвання шлюбу між ними. Після цього вона почала займатися процедурою розподілу спільного майна подружжя ОСОБА_2, у зв»язку з чим лише у 2011 році дізналася про те, що її чоловік ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір дарування 55/100 частин домоволодіння, 39, розташованого по вул. Бородинській в м. Дніпропетровську, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 09.10.2009 року та зареєстрований в реєстрі за №598, після чого вона звернулася до суду з позовом для захисту своїх прав.

Позивач посилається на те, що ніякої домовленості про розпорядження спільним майном, зокрема щодо безоплатної передачі права власності на спірне домоволодіння, ними як подружжям досягнуто не було. Укладання договору про безоплатну передачу у власність третьої особи обєкту нерухомого майна, яке має значну вартість та знаходилось у її з чоловіком ОСОБА_2 спільній сумісній власності, є правочином, укладеним не на користь та не в інтересах подружжя, оскільки в результаті укладення такого договору її родина взагалі не отримала нічого замість спірного домоволодіння. Тільки після розірвання шлюбу та отримання інформації про оспорюваний договір дарування вона дізналася, що запрошувалась до приватного нотаріуса ОСОБА_5 саме з приводу надання згоди на укладання договору дарування спірного майна на користь ОСОБА_3, а зовсім не задля надання згоди на розпорядження частиною домоволодіння та земельної ділянки їхньої сусідки - співвласниці частини домоволодіння та земельної ділянки, на якій воно розташовано ОСОБА_6, як її запевнив ОСОБА_2 У 2009 році до неї звернувся її чоловік ОСОБА_2 з проханням про надання згоди на відчуження їх сусідами співвласниками домоволодіння та земельної ділянки по вул. Бородинській, 39 в м. Дніпропетровську їх частини майна, а тому вони як інші співвласники цього майна мали першочергове право на його придбання. Оскільки вони не планували придбавати це майно, їм необхідно було прийти до приватного нотаріуса та підписати документи про згоду на відчуження сусідами цього майна. ОСОБА_2 привіз їх до офісу приватного нотаріуса, де нотаріус надав їй якісь листи для підписання згоди, які вона підписала, не читаючи, оскільки у неї не було сумнівів, що вона проставляє підпис саме на тих документах, про які їй розповів ОСОБА_2, який весь цей час, коли вона була у нотаріуса, був поруч та вмовляв її скоріше підписати документи, не ознайомлюючись з їх текстом. Тобто, укладання спірного договору дарування відбулося саме у звязку з її перебуванням в омані щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, що вона дає згоду зовсім не на розпорядження частиною домоволодіння та земельної ділянки сусідки ОСОБА_6, а на дарування об»єкту нерухомого майна, співвласником якого вона є, на користь третьої особи, як згодом виявилось коханки свого чоловіка. Крім того, на момент підписання згоди та укладання ОСОБА_2 договору дарування вона хворіла на тяжку хворобу сердцево-судинної сфери, про що йому було достеменно відомо, тому він, усвідомлюючи її тяжкий стан та розуміючи те, що вона у той час практично не мала можливості усвідомлювати та розуміти події та беззастережно йому довіряла, навмисно скористався цими обставинами, що значно полегшило процес введення її в оману щодо підписання необхідних для укладання оспорюваного договору документів. Отже, ОСОБА_2 навмисно ввів її в оману як щодо природи оспорюваного правочину так і щодо її прав та обов»язків як співвласника спірного об»єкту нерухомого майна, який надає згоду саме на безоплатну передачу права власності на користь третьої особи ОСОБА_3 Таким чином, вона вважає вказаний договір дарування частини домоволодіння від 09.10.2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, недійсним, як правочин, згоду на вчинення якого вона надала під впливом омани з боку ОСОБА_2

Посилаючись на зазначене, з урахуванням уточнень позивач просила визнати недійсним Договір дарування 55/100 частин домоволодіння №39, розташованого по вул. Бородинській в м. Дніпропетровську серії ВМК № 568296, укладений 09.10.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №598; судові витрати покласти на відповідачів.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві з урахуванням уточнення.

Відповідач ОСОБА_2 з представником в судовому засіданні позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість та зазначив, що позивачка особисто була присутня у приватного нотаріуса під час укладання договору дарування і її в оману ніхто не вводив.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові пояснення, в яких просив розглянути справу без його участі та зазначив, що вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки ним при посвідчені договору дарування були розяснені всім сторонам і позивачці в тому числі про їх права та наслідки укладання правочину, при цьому позивачку в оману ніхто не вводив.

Вислухавши осіб, які з»явилися, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю України, положення якого діяли на час придбання подружжям ОСОБА_2 спірного нерухомого майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Об»єкти права спільної сумісної власності подружжя визначені статтею 61 Сімейного кодексу України.

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що розпорядження майном, яке знаходиться у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до ч.1 ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.2 ст. 65 Сімейного Кодексу України - при укладенні договоріводним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до судуз позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 65 Сімейного Кодексу України - для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідченняі (або) державної реєстрації, а також договорівстосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як встановлено в судовому засідання, ОСОБА_1 перебувала з відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 30.10.1971 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії ІІ-АГ № 479040. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровска від 19.07.2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

24.10.2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .В. був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №3846, за яким ОСОБА_2 купив 55/100 частин домоволодіння №39 з належними будівлями та спорудами, яке знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Бородинська. Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, право власності на яку було оформлене на ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 01.03.2006 року №116/34. Відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу право власності на зазначену частину домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_2

Судом також встановлено, що 09.10.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №598, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар вищезазначені 55/100 частин домоволодіння №39 з належними будівлями та спорудами, яке знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Бородинська. Відповідно до п.15 цього договору, відчуження 55/100 частин домоволодіння відбувається за письмовою згодою дружини дарувальника ОСОБА_1

На підставі зазначеного договору дарування за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на зазначену частину вказаного домоволодіння, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24197104 від 20.10.2009 року, технічним паспортом на це майно.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що передбачено ч.1 ст. 628 ЦК України.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.2 цієї статті, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до ч.3 цієї статті - правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Згідно до ч.4, 5 - правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.2 цієї статті - сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Із розяснень, які викладені в п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які

впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

У позові позивачка та її представник в судовому засіданні посилаються на те, що ОСОБА_2 навмисно ввів в оману позивача як щодо природи оспорюваного правочину так і щодо її прав та обов»язків як співвласника спірного об»єкту нерухомого майна, який надає згоду саме на безоплатну передачу права власності на користь третьої особи ОСОБА_3, а також на те, що на момент укладання договору дарування позивач тяжко хворіла та не мала можливості усвідомлювати та розуміти значення своїх дій.

На підтвердження зазначених доводів позивача в судовому засіданні надав пояснення в якості свідка відповідач у даній справі ОСОБА_2, який пояснив, що він був поручителем за кредитними договорами, укладеними з банками, і в зв"язку з наявною заборгованістю по сплаті кредитних коштів, ухваленням рішень судами про стягнення такої заборгованості і для уникнення звернення стягнення на його майно у випадку не погашення заборгованості, ОСОБА_3, з якою він підтримував близькі стосунки з 2001 року та має двох дітей, придумала план, відповідно до якого він подарував їй належні йому 55/100 частин домоволодіння по вул. Бородинській, 39 в м. Дніпропетровську. Для отримання дозволу від ОСОБА_1 на укладання договору дарування вказаного нерухомого майна на користь ОСОБА_3 він сказав їй, що необхідна її згода на продаж сусідами їх частки в домоволодінні та земельній ділянці по вул. Бородинській, 39 в м. Дніпропетровську.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд критично відноситься до вказаних пояснень ОСОБА_2 в якості свідка, оскільки встановлено, що він перебуває з ОСОБА_3 в неприязних відносинах, на теперішній час проживає однією сім"єю з позивачкою ОСОБА_1, в інтересах якої надав свідчення, доказів яким суду не надано.

Разом з цим, суд вважає, що позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що вона була введена в оману будь-якою особою щодо обставин його укладання, його природи, прав та обов»язків.

Натомість, вказані твердження позивача спростовуються змістом письмової заяви ОСОБА_1 від 09.10.2009 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 09.10.2009 року, зареєстрованої в реєстрі за № 597, копія якої надана ним суду, з якої вбачається, що ОСОБА_1, що перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 з 30.10.1971 року, надає свою згоду чоловіку ОСОБА_2 на дарування ОСОБА_3 55/100 частин домоволодіння № 39 по вул. Бородинській у м. Дніпропетровську, яке придбане під час шлюбу.

Як зазначено в цій заяві, ОСОБА_1 заявила, що такий правочин відповідає інтересам їх сім"ї та погоджується з тим, щоб умови договору дарування визначалися її чоловіком самостійно, укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню.

Крім того, ОСОБА_1 не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що на момент підписання нею заяви про згоду на укладання спірного правочину вона перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати та розуміти події, або керувати ними. Про перебування ОСОБА_1 при підписанні нею згоди на укладання спірного правочину саме у вказаному нею хворобливому стані, що перешкоджало усвідомлювати нею значення своїх дій, не може свідчити і копія виписки з медичної карти амбулаторного хворого з діагнозом: хвороба сирцево-судинної сфери, оскільки такий діагноз обєктивно не підтверджується матеріалами справи та не підтверджено, що саме через це захворювання позивачка могла перебувати у стані, коли вона не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Як вбачається з пояснень приватного нотаріуса ОСОБА_5, наданих суду та не спростованих позивачем, нотаріусом перед посвідченням заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на відчуження 55/100 частин домоволодіння по вул. Бородинській, 39 в м. Дніпропетровську відповідно до п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 p. N 20/5, у редакції, чинній на час посвідчення, було встановлено дійсні наміри ОСОБА_1 при складанні цієї заяви, з»ясована відсутність у неї заперечень щодо змісту цієї заяви та чи розуміє вона значення змісту цієї заяви, а також її правові наслідки, отримано її підпис на заяві, при цьому скарг від ОСОБА_1 на незадовільний стан здоров»я не надходило.

Крім того, встановлено, що заява про надання згоди на укладання ОСОБА_8 спірного договору дарування на користь ОСОБА_3 на час розгляду даної справи позивачкою не оспорена та є чинною.

Також, позивач, яка посилається на те, що вона введена в оману при написанні зазначеної заяви про дозвіл на укладання договору дарування, не є стороною правочину, про недійсність якого вона заявила вимоги у даній справі. Разом з цим, про можливість визнання недійсним правочину лише стороною такого правочину зазначено у правових позиціях Верховного Суду України у справах № 6-170цс14, 6-67цс15.

Крім того, положення ст. 230 ЦК України, на яку як на правову підставу посилається у позові позивач, можливі до застосування лише коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Однак, позивач не є стороною оспорюваного нею договору дарування і встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як сторони договору, на час укладання цього договору не вводили один одного в оману.

Як вбачається з пояснень приватного нотаріуса ОСОБА_5, наданих суду та також не спростованих в судовому засіданні, приватним нотаріусом при посвідченні договору дарування від 09.10.2009 року нерухомого майна 55/100 частин домоволодіння по вул. Бородинській, 39 в м. Дніпропетровську відповідно до п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 p. N 20/5, у редакції, чинній на час посвідчення, було встановлено дійсні наміри ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з»ясована відсутність заперечень щодо кожної з умов договору дарування, з»ясовано чи розуміють вони значення умов договору та його правових наслідків для кожного з них, на підтвердження однакового розуміння умов договору та їх правових наслідків отримав від сторін договору їх підписи.

Крім того, до оспорюваного у даній справі позивачем договору дарування відповідно до роз»яснень, викладених в п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» норми ст. 230 ЦК України не підлягають застосованню.

З огляду на встановлені вищевказані обставини позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, як не доведені.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України витрати по справі слід віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Т.О. Кудрявцева