Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 314/4025/16Головуючий у 1-й інстанції Кіяшко В.О.
Пр. № 22-ц/778/4686/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кахаря С.В., Трофимової Д.А.

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку 0,046 гектарів, надану для ведення садівництва, розташовану на території Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, затверджену державним актом серії ЗП №04-505588, в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 09.05.2015 помер її чоловік - ОСОБА_5. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті спадкодавця є сторони у цій справі. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у тому числі, у вигляді земельної ділянки, розташованої за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Люцерна, площею 0,046 га. У встановлений законом строк позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Спадкоємці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (діти спадкодавця) відмовились від спадщини на її користь. Однак, в оформленні права власності у порядку спадкування на вказану земельну ділянку їй було відмовлено нотаріусом постановою від 24.11.2015 № 2879.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року (а.с. 89-91) в задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 96-99) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача було відкрито (а.с.103), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.104).

02 грудня 2016 року позивач ОСОБА_2 через канцелярію подала апеляційному суду у матеріали цієї справи письмове додаткове нормативне обґрунтування своєї вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі (а.с. 110-115).

Заслухавши у судовому засіданні 13 грудня 2016 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх осіб, які беруть участь у цій справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, суд першої інстанції керувався ст. ст. 10, 15, 60, 212-215 ЦПК України та виходив із того, що матеріали справи містять суперечливі докази щодо належності на праві власності померлому ОСОБА_5 земельної ділянки, крім того, особа, яка продавала спірну земельну ділянку, не залучена до участі у справі; таке рішення не змінює обсяг права позивача і не перешкоджає захисту права, яке позивач вважає порушеним шляхом предявлення іншого права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

В силу вимог ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення суду згідно зазначаються:

- встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини;

- мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

- чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

- назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 09 травня 2015 року помер спадкодавець ОСОБА_5 (а.с. 18).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5 є його дружина - ОСОБА_2 (позивач у цій справі) та їх діти: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (відповідачі у цій справі).

У встановлений законом 6-місячний строк після смерті спадкодавця позивач ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у тому числі у вигляді земельної ділянки, розташованої на території Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області (заява у матеріалах спадкової справи № 515/2015, відкритої після смерті 09 травня 2015 року ОСОБА_5 державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, копія а.с. 50, 60).

Спадкоємці ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відмовились від спадщини на користь матері - позивача ОСОБА_2

Однак, ОСОБА_2 було відмовлено нотаріусом постановою від 24.11.2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 09 травня 2015 року чоловіка ОСОБА_5, який проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 б. 12 кв. 213, оскільки документи, оформлені відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме державний акт на право власності на земельну ділянку у випадку, встановленому законом, та витяг з Державного земельного кадастру нотаріусу надані не були (копія а.с. 60-61).

Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ч. 1 ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входить усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились в наслідок його смерті.

Так, ст. 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2007 року (а.с. 21) було визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,046 гектарів, наданої для ведення садівництва, розташованої на території Люцернянсьткої сільської ради Вільнянськоготрайону Запорізької області, затвердженої державним актом серії ЗП № 04-505588 (а.с.83), укладений між спадкодавцем ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнано за ОСОБА_5 (спадкодавцем) право власності на земельну ділянку розміром 0,046 га, надану для ведення садівництва, розташовану на території Люцернянської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області.

Позивач ОСОБА_2 у цій справі просила визнати за нею право власності саме на цю земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5

В силу вимог ст. 11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних… осіб…в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку у цій справі про те, що позовні вимоги позивача у цій справі не підлягають задоволенню.

Однак, суд першої інстанції не звернув належної уваги, з урахуванням вимог ст. 61 ч.3 ЦПК України, та не надав належної оцінки чинному на час розгляду цієї справи рішенню Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2007 року (а.с. 21), яким визнано право власності на вищезазначену земельну ділянку за спадкодавцем ОСОБА_5

Так, в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2007 року, яке набрало та було чинним на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі, визнано за спадкодавцем ОСОБА_5 право власності на вищезазначену земельну ділянку розміром 0,046 га, надану для ведення садівництва, розташовану на території Люцернянської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області, яку останній придбав за договором купівлі-продажу у ОСОБА_6

Однак, спадкодавець ОСОБА_5 за своє життя не отримав на підставі вищезазначеного рішення суду державний акт на право приватної власності на вищезазначену земельну ділянку та не зареєстрував право власності на останню у встановленому законом порядку (а.с. 81-82) з обєктивних для цього причин.

Відповідачі у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є спадкоємцями за законом першої черги після смерті спадкодавця ОСОБА_5, визнали позов позивача ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі (зокрема заява а.с. 80).

Дійсно в силу вимог ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При вищевикладених встановлених судом у цій справі обставинах, вбачається відсутність взагалі будь-якого спадкового спору, у тому числі відносно вищезазначеної земельної ділянки, між спадкоємцями ОСОБА_5 сторонами у цій справі позивачем ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Визнання позову відповідачами у цій справі при вищевикладених обставинах суперечить закону, порушує чи може порушити права ОСОБА_6, якій до участі у цій справі взагалі не залучений ні в якості відповідача, ні в якості третьої особи.

Оскільки, якщо вищезазначеним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2007 року (а.с. 21) не визнавався недійсним державний акт ОСОБА_6 на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку серії ЗП 04-505588, а ОСОБА_5 за своє життя не отримав відповідного державного акту на вищезазначену земельну ділянку на підставі вказаного рішення суду та не зареєстрував своє право власності на останню в установленому законом порядку, то з моменту набрання чинності вищезазначеним рішенням суду і до ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі, залишався і залишається чинним державний акт ОСОБА_6 на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку серії ЗП 04-505588, якій свого часу було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 1190 Люцернянської сільською радою народних депутатів 14 квітня 1995 року (а.с.83).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Однак, відсутність відповідної інформації про наявність зареєстрованого також за ОСОБА_6 права власності на вищезазначену земельну ділянку на підставі державного акту ЗП 04-505588 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Реєстрі прав власності на нерухоме майно сама пособі нічого не спростовує і не підтверджує у цій справі, оскільки даний реєстр існує лише з 2013 року і для того, щоб в останньому була ця інформація, необхідно, щоб ОСОБА_6 звернувся з відповідною заявою до держателя цього реєстру.

Відповідно, у разі відсутності відповідних заборон у відповідному державному реєстрі, ОСОБА_6 не був і не є позбавленим права та можливості з дня набрання законної сили рішенням суду у 2007 році і по теперішній час розпорядитись вищезазначеною земельною ділянкою на свій розсуд, у тому числі шляхом відчуження останньої з попередньою одночасною реєстрацією свого права у відповідному державному реєстрі.

Тому, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України мав сприяти повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи, розясняти позивачеві ОСОБА_2 її право заявляти (не заявляти) клопотання перед судом про залучення ОСОБА_6 в якості співвідповідача у цій справі або, хоча б в якості третьої особи, право позивача уточнити (не уточнити) позовні вимоги позивачем з урахуванням вищевикладеного, а також розяснити наслідки незаявлення такого клопотання (неуточнення позовних вимог), а саме те, що суд першої інстанції буде розглядати дану справу в межах заявлених позовних вимог позивача на підставі наявних у справі матеріалів та доказів сторін.

У свою чергу, позивач ОСОБА_2, яка особа, яка бере участь у справі, зобовязана була добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності (ст. 68 Конституції України).

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

На виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України апеляційний суд сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача, розяснював позивачеві та її представникові у судовому засіданні право позивача заявляти у суді першої інстанції вищезазначене клопотання про залучення ОСОБА_6 в якості співвідповідача у цій справі або хоча б у якості третьої особи чи уточнювати позовні вимоги у звязку із цим.

Однак, апеляційний суд позбавлений можливості усунути вищезазначені недоліки розгляду цієї справи судом першої інстанції, оскільки залучення ОСОБА_6 до участі у цій справі на стадії апеляційного перегляду останньої знаходиться поза межами компетенції апеляційного суду.

Також в апеляційного суду відсутні повноваження, передбачені ст. 307 ЦПК України, щодо передачі цієї справи на новий розгляд до суду першої інстанції після скасування рішення суду першої інстанції, а лише ухвалення нового апеляційним судом (ст. 307 ч. 1 п. 1 ЦПК України).

Ухвалення апеляційним судом нового рішення суду про задоволення позову позивача за результатами скасування рішення суду першої інстанції при вищевикладених обставинах у цій справі за участю осіб, які беруть участь у цій справі, є неможливим.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Письмове додаткове нормативне обґрунтування вищезазначеної апеляційної скарги позивача у цій справі (а.с. 110-115) приймається апеляційним судом до уваги у цій справі в тій частині, в якій воно узгоджується із доводами апеляційної скарги позивача у цій справі, враховуючи вимоги ст. 300 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому це питання також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі, та може бути вирішено у подальшому судом першої інстанції за ініціативою суду або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку ст. 220 ЦПК України.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1, 5 ЦПК України позивач ОСОБА_2 в разі задоволення її апеляційної скарги лише частково при вищевикладених обставинах, не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору (а.с.94-95), понесених нею при подачі цієї скарги до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суд вважає за доцільне розяснити ОСОБА_2, що вона не позбавлена у подальшому окремо від цієї справи вирішувати у суді питання про визнання за нею права власності на вищезазначену земельну ділянку у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка за участю ОСОБА_6

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_7ОСОБА_8