АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5856/16 Справа № 202/3162/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Баранніка О.П., Прозорової М.Л.,

при секретарі Григорєвій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору №CGS0SE00000498 від 24.01.2006 року, ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 12500,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23.01.2009 року. Виконання умов кредитного договору було забезпечене шляхом укладання з відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договорів поруки №CG05D4/1 від 24.01.2006 року, №CG05D4/2 від 24.01.2006 року та з ПАТ «АкцентБанк» - №167 від 20.10.2010 року, у звязку з чим вони є солідарними відповідачами по стягненню боргу. В порушення умов кредитного договору відповідач зобовязання належним чином не виконував, у звязку з чим, станом на 20.01.2014 року, утворилась заборгованість за кредитним договором №CGS0SE00000498 від 24.01.2006 року, яка становить 247288,46 грн. та складається з наступного: заборгованість за кредитом 11757,16 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 77246,80 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 6000,00 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 152284,50 грн. Тому позивач просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно на свою користь заборгованість по кредиту у розмірі 237288,46 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200,00 грн. та судові витрати; також просив стягнути з усіх відповідачів солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2015 року

у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 24.01.2006 року укладено кредитний договір №CGS0SE00000498, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 12500,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23.01.2009 року (а.с.8-9).

Пунктом 1.1. даного договору передбачено, зокрема, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: починаючи з першого місяця, наступного за датою надання кредиту, щомісяця в період сплати, за який приймається період з 24 по 29 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 680,10 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією.

Відповідно до п. 2.2.9 зазначеного вище договору, позичальник зобовязується повністю повернути кредит до дати, зазначеної в п. 1.1. даного договору.

Пунктом 4.1. зазначеного вище договору погоджено, що при порушенні позичальником кожного із зобовязань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору №CGS0SE00000498 від 24.01.2006 року, позивачем було укладено договори поруки № CG05D4/1 від 24.01.2006 року із ОСОБА_3 (а.с. 10) та № CG05D4/2 від 24.01.2006 року із ОСОБА_4 (а.с.11), відповідно до умов яких кожен з поручителів відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Також, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки №167 від 20.10.2010 року, відповідно до якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою 200,00 грн. (а.с.6-7).

Встановлено, що у звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору №CGS0SE00000498 від 24.01.2006 року, заборгованість за ним, станом на 20.01.2014 року, становить 247288,46 грн. та складається з наступного: заборгованість за кредитом 11757,16 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 77246,80 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 6000,00 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 152284,50 грн. Дана заборгованість підтверджується наданим банком розрахунком на аркуші справи 5.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про доведеність факту неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору та наявність, у звязку із цим, заборгованості перед банком.

Разом з тим, статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановлено, що даний позов, предявлений до суду 03.03.2014 року (що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на а.с. 2), подано з порушенням, без поважних причин, трирічного строку позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, банк надає кредитні кошти на строк по 23.01.2009 року включно. Цим же пунктом встановлено період сплати щомісячних платежів з повернення кредиту, за який приймається період з 24 по 29 число кожного місяця.

Колегія звертає увагу, що судом встановлено відсутність, викладеної у письмовій формі, домовленості між сторонами кредитного договору про збільшення позовної давності, що стверджується змістом самого договору, яким не передбачено збільшеного строку позовної давності.

Судом встановлено, що відповідачем виконано вимоги ч.3 ст.267 ЦК України щодо подання заяви про застосування позовної давності до винесення рішення місцевим судом (а.с.82-87).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши, що останній платіж за даним договором було здійснено 19.07.2006 року, що стверджується представленою банком випискою з особового рахунку боржника; зважаючи на встановлення умовами договору щомісячної періодичності погашення кредиту та враховуючи невчинення після 19.07.2006 року дій щодо визнання боргу, а також непредставлення банком доказів здійснення ним дій, що свідчать про переривання перебігу позовної давності, - колегія дійшла висновку, що про порушення свого права банк дізнався не пізніше 30.08.2006 року.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог банку до відповідача ОСОБА_2 необхідно відмовити через порушення банком трирічного і річного строків позовної давності.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не підлягають задоволенню у зв»язку з порушенням банком без поважних причин шестимісячного строку, який передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, зважаючи на наступне.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року розяснено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Виходячи з викладених вище фактів, колегія дійшла висновку, що передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк сплив не пізніше 24.07.2009 року, тому у задоволенні позовних вимог до поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 необхідно відмовити у повному обсязі саме з цих підстав (даний позов, предявлений до суду 03.03.2014 року; доказів пред»явлення банком вимог до поручителів (до пред»явлення даного позову) суду не надано).

Щодо застосування у даній справі статті 16 ЦПК України колегія виходить з наступного.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Отже у справі, яка переглядається, районний суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, оскаржуване рішення районного суду в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити.

Також, відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України, необхідно роз»яснити ПАТ КБ «ПриватБанк», що з даним позовом до ПАТ «Акецент-Банк» він не позбавлений права звернутий до суду господарської юрисдикції.

Наведені висновки апеляційного суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена у Постанові від 01.07.2015 року у справі за №6-745цс15, що, згідно ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України, які застосовують відповідні нормативно-правові акти.

На викладені вище обставини місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, що спричинило ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з винесенням нового рішення.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 303, 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2015 року скасувати.

Провадження в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" закрити.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку.

Головуючий

Судді