АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 543/501/15-ц Номер провадження 22-ц/786/623/16Головуючий у 1-й інстанції Грузман Т. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді : Триголова В.М.,

суддів : Бондаревської С.М., Буленка О.О.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.,

з участю адвокатів: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа: Оржицька державна нотаріальна контора, про визнання майна спільним майном подружжя та визначення часток та

за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області, третя особа: Комунальне підприємство «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на частку майна колгоспного двору та про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 рокуу задоволенні позову ОСОБА_5 до Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання майна спільним майном подружжя та визначення часток відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області про визнання права власності на частку майна колгоспного двору та про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно - відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення, ОСОБА_9, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10 до ОСОБА_5, Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області про визнання права власності на частку майна колгоспного двору та про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Ухвалити в цій частні нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10 задовольнити повністю.

Оскільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про визнання майна спільним майном подружжя та визначення часток, сторонами не оскаржується, то в силу ст. 303 ЦПК України під час апеляційного перегляду справи, перевірці в цій частині не підлягає.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 помер 06.05.2014 року, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія 1-КЕ № 268432 виданого 06.05.2014 року виконавчим комітетом Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області.

08.08.1981 року за життя ОСОБА_9 уклав шлюб з ОСОБА_11, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серія 1-КЕ № 387819 виданого 08.08.1981 року.

Згідно даних архівного витягу архівного сектору Оржицької РДА із протоколу засідання загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім.Димитрова від 30.12.1982 року № 4 прийнято рішення прийняти ОСОБА_9 у члени колгоспу. Відповідно до архівного витягу із протоколу засідання правління колгоспу ім.Димитрова № 8 від 30.05.1984 року прийнято рішення побудувати ОСОБА_9 житловий будинок. Відповідно до довідки ПСП «Лазірки» від 22.12.2009 року встановлено, що ОСОБА_9 виплатив вартість будинку у касу підприємства у 1994 році. Матеріали справи також містять відомості про перейменування та правонаступництво колгоспу Димитрова в ППП «Лазірки». За даними трудової книжки ОСОБА_6 встановлено, що остання 15.05.1981 року прийнята на посаду вагара у колгосп ім.Димитрова, а 29.02.1983 року була звільнена. 10.01.1989 року була повторно прийнята на роботу у колгосп ім. Димитрова, який у подальшому було реорганізовано у ППП «Лазірки» та 14.07.2005 року була звільнена з роботи.

Від шлюбу у сторін народилось 2 дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка 26.06.2015 року уклала шлюб та її прізвище на даний час «Козіна», що доведено свідоцтвом про шлюб серія 1-КЕ № 132471, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Лубни реєстраційної служби Лубенського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області.

12 травня 1994 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 було розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серія 1-КЕ № 253015 виданого Оржицьким райвідділом ЗАГС Полтавської області від 12.05.1994 року. Згідно рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 29.04.1994 року шлюб розірвано, у рішенні міститься посилання на те, що сторони майном розподілились добровільно та припинили шлюбні стосунки з березня 1994 року. За даними витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 14.08.2015 року встановлено, що ОСОБА_13 змінила прізвище на «Гришко».

28.11.2001 року ОСОБА_9 повторно уклав шлюб з ОСОБА_14 Іванівнною, що підтверджено свідоцтвом про одруження серія 1-КЕ № 076765, виданого виконавчим комітетом Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області від 28.11.2001 року.

За даними погосподарської книги Лазірківської сільської ради за 1986-1990 роки та за 1991-1995 роки по погосподарському номеру 927 та 908 суспільна група господарства вказана як колгоспна де голова двору є ОСОБА_9, а членами двору є його дружина ОСОБА_12 та діти ОСОБА_4 та ОСОБА_7 Даних про адресу будинку у книгах не наведено.

Таким чином, станом на 01.07.1990 року та 15 квітня 1991 року господарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», де ОСОБА_4 був головою господарства.

Згідно довідки виконавчого комітету Лазірківської сільської ради № 1197 від 11.11.2014 року зазначено, що ОСОБА_9 до моменту смерті був зареєстрований та проживав у будинку у с.Лазірки вул.Чапаєва, 2»а», власником якого він являється.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.01.2010 року житловий будинок з господарськими спорудами зареєстрований за ОСОБА_9 згідно рішення виконавчого комітету Лазірківської сільської ради № 128 від 29.12.2009 року.

За даними спадкової справи приватного нотаріуса Оржицького районного нотаріального округу з заявою про намір прийняти спадщину після смерті ОСОБА_9 звернулась: 17.06.2014 року ОСОБА_5 та 10.07.2014 року ОСОБА_4, 10.07.2014 року ОСОБА_7 подала заяву про відмову у прийнятті спадщини на користь брата ОСОБА_9

Згідно показань свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_9 (брат померлого ОСОБА_9) сім»я ОСОБА_9 працювала у колгоспі, проживали разом, на той час здійснювалась будівельна програма та кому необхідно було будуватись, колгосп надавав допомогу у вказаному, на того, хто починає будівництво заводилась відомість і здійснювались відрахування, ОСОБА_9 на час будівництва будинку був одружений. будівництво було закінчено у 1986 році.

Колгоспний двір за Цивільним кодексом Української РСР (1963 року) визначався, як сімейно - трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Як суспільна група, колгоспний двір існував до 15 квітня 1991 року, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української РСР № 885 - ХІІ, якою було введено в дію Закон України '' Про власність ''.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався «Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів», затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року№ 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Такі погосподарські книги були основними документами по визначенню суспільної групи господарства. Суспільна група господарства встановлювалась в залежності від роду занять голови господарства (сім'ї).

Закон "Про власність", прийнятий Верховною Радою УРСР 07.02.1991 року, набрав чинності 15 квітня 1991 року. Виходячи з положень ст. 15 Закону "Про власність" та роз'яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", майном колгоспного двору є майно, яке придбане до 15 квітня 1991 року, і право на нього в рівних частках мають всі члени двору, які на вказану дату не втратили такого права.

З урахуванням вказаного, відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на час набрання чинності Законом України «Про власність» були членами колгоспного двору, оскільки голова колгоспного двору ОСОБА_9 відповідно до архівного витягу № 4 був прийнятий у члени колгоспу ім.Димитрова 30 грудня 1982 року, працював у колгоспі та родина вела спільно своє господарство. Відповідачі були членами двору та станом на 15 квітня 1991 року не втратили свого права на його майно.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказано, що положення ст.ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, що виникли після введення в дію цього закону. До правовідносин, які виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, а отже спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватись за нормами, які регулювали власність цього двору, зокрема: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку у його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п.6 Постанови ''Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності '' від 22 грудня 1995 року № 20, на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

У вказаний період позивачка ОСОБА_6 була повнолітньою, працездатною, ліквідація колгоспів, а отже, і колгоспних дворів була загальновідомою, тому позивачка не використала своє право (у своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_7.) в період із 15 квітня 1991 року по 15 квітня 1994 рік включно, доказів на підтвердження поважності причини пропуску цього строку не надала.

Як зазначено у Прикінцевих та Перехідних положеннях Цивільного кодексу України від 01.01.2004 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Положення Цивільного кодексу України застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ст.ст.71, 76 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), перебіг строку позовної давності, який становить три роки, починається з дня виникнення права на позов, яке виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно дост. 71 ЦК УРСР 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. За нормою ст.75 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. За змістом ст.80 ЦК України, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Крім того, із набранням чинності 01 січня 2004 року Цивільного кодексу України, опублікованого в установленому законом порядку, тобто загальнодоступному для громадян, будь - яка фізична чи юридична особа може вважати себе власником об'єкта нерухомого майна, якщо її право власності на належну їй нерухомість зареєстровано в органах держаної реєстрації.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 доведено, що вони є членами колгоспного двору, але з урахуванням того, що вони звернулись до суду з пропуском строків позовної давності, за даних умов у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: с.Лазірки вул.Чапаєва, 2а, виданого виконавчим комітетом Лазірківської сільської ради Оржицького району Полтавської області від 28.01.2010 року на ім»я ОСОБА_9 слід зазначити наступне.

Відповідно дост. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Главою 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, місцевих рад. Статтею 40 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що виконавчі органи сільських, селищних, сільських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм Законом повноваження. Відповідно до п.8.1 «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, яке діяло на момент прийняття відповідачем спірного рішення, на органи місцевого самоврядування покладалося право щодо оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності за заявами фізичних та юридичних осіб.

З урахуванням того, що місцевий суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання за відповідачами права власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами до задоволення не підлягають у зв»язку з пропуском строків позовної давності, то і вказана позовна вимога задоволена бути не може, оскільки при видачі свідоцтва про право власності на будинок сільська рада діяла у межах законодавства, що регулювало спірні взаємовідносини.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підписи) ОСОБА_17

ОСОБА_18

ВІРНО: