Справа № 755/4136/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2016 р. Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

Головуючого - судді: БАРТАЩУК Л.П.

при секретарях: Бондарчук М.В., Ізвольській С.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції ГТУЮ у м. Києві про знесення самовільно побудованої прибудови , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернулась з позовом про знесення самовільно побудованої прибудови.

У поданій до суду позовній заяві (з урахуванням наданої в судовому засіданні письмової заяви про уточнення позовних вимог - а.с. 81), позивач просить знести за рахунок відповідача - ОСОБА_5 цегляні стіни, які самовільно та незаконно збудовані ним по всьому периметру дерев»яного будинку, що призвели до значного розширення житлової площі та не були офіційно узаконені (самовільно прибудовані прибудови) по АДРЕСА_1 тим самим привівши будинок у первісний стан.

Вимоги обгрунтовані тим, що 19.03.1976 року позивач разом із своїм братом - ОСОБА_6 отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого брат позивачки ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_1 отримали в рівних частках спадкове майно, до складу якого увійшов житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1

Згідно поверхового плану та експлікації до плану будинку, загальна площа будинку становить 60,5 кв.м., при цьому, зазначено, що жилий дім дерев'яний, із дерев'яними перекриттями, дощатими полами та цегляним фундаментом.

Технічний паспорт у Київському міському бюро технічної інвентаризації з саме такими характеристиками будинку було отримано позивачем у 1988 році.

За взаємною згодою між позивачем та її братом будинок було фактично поділено на дві частини, які відокремлені одна від одної та мають окремі входи: частину «1», загальною площею 33,8 кв.м., якою користувався брат позивача, та частину «2» загальною площею 26,7 кв.м., якою користувалась за життя брата, та продовжує на даний час користуватись позивач.

У 2006 році позивач отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку (1/2 від 0,0589 га.), виданий на підставі рішення Київської міської ради від 06 жовтня 2005 року за № 143/3607.

Після смерті брата позивача ОСОБА_6, а саме - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадщину прийняв його син - відповідач ОСОБА_5, який був зареєстрований у будинку померлого.

Після смерті ОСОБА_6 дружні сімейні відносини позивача з відповідачем, який їй доводиться рідним племінником, не склалися.

З частини земельної ділянки, що прилягає до частини будинку «2», якою володіє та користується позивач, було зроблено окремий вхід на АДРЕСА_2 а з земельної ділянки, що прилягає до частини будинку «1», яким користувався брат позивачки, а після його смерті відповідач - залишився вихід з будинку на АДРЕСА_1

14.06.2012 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі про поділ майна, з урахуванням наявного у справі Технічного звіту про визначення реальних земельних часток для можливості поділу земельної ділянки, що перебуває у спільної часткової власності, розробленого Приватним підприємством «Семерічка» від 28.03.2011 року, було здійснено в натурі поділ нерухомого майна, розташованого у міста Києві, по АДРЕСА_1 та визнано: за ОСОБА_5, власником 1/2 частки нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 право власності: на земельну ділянку площею 294,5 кв.м., що визначена в межах під номером ІІ згідно Варіанту №2 «Плану-розділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у Дніпровському районі м. Києва», який розроблений Приватним підприємством «Смерічка»; на частину будинку АДРЕСА_1, що знаходиться на вказаній земельній ділянці під номером ІІ (1.1. Кухня-13,6 кв.м., 1.2.-Санвузол 3,2 кв.м., 1.3. Житлова-10,7 кв.м., 1.4. Житлова- 6,3 кв.м. та самовільно здійснені до цих приміщень прибудови), а за ОСОБА_1, власником 1/2 частки нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 визнано право власності: на земельну ділянку площею 294,5 кв.м., що визначена в межах під номером І згідно Варіанту №2 «Плану-розділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у Дніпровському районі м. Києва», який розроблений Приватним підприємством «Смерічка»; на частину будинку АДРЕСА_1, що знаходиться на вказаній земельній ділянці І (І. Тамбур-3,2 кв.м., 2.1. Коридор-3,5 кв.м., 2.2. Житлова-9,6 кв.м., 2.3. Житлова-6,9 кв.м., 2.4. Кухня-3,5 кв.м. та самовільно здійснені до цих приміщень прибудови), на інші господарські будівлі і споруди (погреб, сарай), що знаходяться на вказаній земельній ділянці під номером І. В рішенні зазначено, що в результаті поділу спільного майна між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_5 право спільної часткової власності на земельну ділянку, будинок, господарські будівлі і споруди по АДРЕСА_1 припинено.

При визначення реальних земельних часток для можливості поділу земельної ділянки, що перебуває у спільній частковій власності, ПП «Семерічка» було складено також План земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку, що міститься в Технічному звіті від 28 березня 2011 року, на якому було відмічене пунктиром контур будинку, яким і є самовільно та незаконно збудовані відповідачем цегляні стіни, які призвели до значного розширення житлової площу дерев'яного будинку та не були офіційно узаконені, тобто, є самовільно побудованими прибудовами.

На сторінці 13 Технічного звіту ПП «Семерічка» чітко зазначено, що стіни цегляні, а це ніяк не відповідає інформації, зазначеній у Технічному паспорті, виданому Київським міським БТІ у 1988 році.

Коли позивач надала рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14.06.2012 року для здійснення державної реєстрації свого права власності на частину земельної ділянки і будинку до Державної реєстраційної служби (Департаменту реєстрації речових прав на нерухоме майно), то отримала відмову, обгрунтовану тим, що у резулютивній частині рішення суду наявна інформація щодо самовільного здійснення прибудов, а подані позивачем документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав на будинок документам, що їх посвідчують.

Обидві частини нерухомого майна, крі того, розташовані під одним дахом, що законодавчо потребує спільної реєстрації самовільно здійснених прибудов та права власності.

Намагання та звернення позивача до відповідача з проханням ввести ці прибудови в експлуатацію з метою отримання можливості вільного володіння, користуванн та рзпорядження належним майном не призвели до позитивного результату, що і стало підставою для звернення до суду.

Посилаючись на наведені обставини, позивач, на піставі ст. ст. 182, 376 ЦК України, просить захистити її право у визначений нею спосіб - шляхом знесення за рахунок відповідача цегляних стін, які самостійно та незаконно збудовані ним по всьому периметру дерев'яного будинку, привівши тим самим будинок у первісний стан.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги з наведених вище підстав, просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позовні вимоги з тих підстав, що право звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості за статтею, на яку посилається позивач в обгрунтування своїх вимог (376 ЦК України), мають органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також особи, які доведуть порушення свого права, а права позивача відповідачем не порушувалися. Представник зазначив, що сторони спільно здійснювали реконструкцію будинку; ще батько відповідача з позивачем замінювали старий дах, у тому числі, й над частиною будинку позивачки, почали укріплювати стіни будинку по усьому периметру будинку; жодної правової норми, яка б зобов»язувала співвласників різних частин одного будинку реєструвати своє право власності на належні їм частки цього будинку спільно, не існує; після набрання рішенням суду про поділ майна законної сили кожному зі сторін була виділена у власність в натурі як частина земельної ділянки і частини успадкованого жилого будинку, так і та частина поліпшень будинку, які за спільною згодою були зроблені.

Під час розгляду справи представником відповідача було також надано для розгляду письмову заяву про застосування строку позовної давності, в якій він просить відмовити у задоволенні позову додатково з підстави пропущення позивачем строку позовної давності.

Ухвалою суду на підставі ст. 37 ЦПК України до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучена Державна архітектурно-будівельна інспекція України.

Представник третьої особи направила до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що сторони у даній справі є співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Києві, якими були проведені будівельні роботи з реконструкції житлового будинку без реєстрації повідомлення про початок будівельних робіт, чим і позивач і відповідач порушили вимоги ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Одночасно під час перевірки було встановлено, що відповідач виконав будівельні роботи і експлуатує належну йому частину будинку без прийняття її в експлуатацію, чим порушує також і положення ст. 39 цього ж Закону.

За результатами проведеної перевірки було складено акт, ОСОБА_1 і ОСОБА_7 видані обов»язкові до виконання приписи про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності з вимогою до кожного з них усунути порушення в термін до 18.03.2016р., щодо кожного з них були складені протоколи про адміністративне правопорушення, а згодом притягнуто до адміністративної відповідальності - ОСОБА_5 за ч.ч. 5, 7 ст. 96 КУпАП, а ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 96 КУпАП і накладені адміністративні стягнення у вигляді штрафів.

Представник третьої особи просила врахувати надані письмові пояснення і ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази у судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності та взаємозв»язку, судом встановлено наступне.

Обставини, які сторонами визнаються, не підлягають доказуванню.

Сторонами не заперечуються викладені позивачем обставини щодо отримання нею і її рідним братом у спадщину житлового будинку і земельної ділянки, на якій він розташований, в м. Києві по АДРЕСА_1 у м. Києві, в рівних частках та обставини щодо визначення ними порядку користування цим будинком.

Як убачається з наявних у справі письмових доказів, на 1/2 частину успадкованого будинку позивачем було оформлено технічний паспорт у Київському міському бюро технічної інвентаризації в 1988 році, відповідно до якого загальна площа будинку становить 60,5 кв.м., жилий дім є дерев'яним, із дерев'яними перекриттями, дощатими полами та цегляним фундаментом, а у 2006 році отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку (1/2 від 0,0589 га.), виданий на підставі рішення Київської міської ради від 06 жовтня 2005 року за № 143/3607.

Після смерті брата позивача, а саме - ІНФОРМАЦІЯ_1 року, належну брату позивачки частину будинку успадкував його син - відповідач ОСОБА_5.

Як зазначили сторони в судовому засіданні, після смерті ОСОБА_6 їх відносини не склалися, що унеможливило вирішення спірних питань, пов»язаних з державною реєстрацією прав на будинок.

Відповідно до ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва (заочним) від 14.06.2012р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є у спільній частковій власності, яке набрало законної сили, встановлено, що сторонами на час ухвалення рішення вже були самовільно здійснені до приміщень будинку прибудови і зазначено, що за взаємною згодою сторін ними було обрано один з варіантів плану розподілу, - як будинку із збільшеною загальною та житловою площею відповідних частин житлового будинку, так і земельної ділянки із зазначенням виходів з будинку, які є відокремленими.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на об»єкт нерухомого майна проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законом порядку.

Право власності, у тому числі й на самовільно здійснені сторонами прибудови, визнане вказаним рішенням суду, відповідно, не зареєстроване у встановленому законом порядку ні позивачем, ні відповідачем.

Проведення будівельних робіт із реконструкції житлового будинку без реєстрації повідомлення про початок будівельних робіт в порушення вимог ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обома сторонами у даній справі встановлений Держархбудінспекцією України.

Як підтверджується наданими сторонами доказами, за результатами проведеної Держархбудінспекцією України перевірки було складено акт, ОСОБА_1 і ОСОБА_7 видані обов»язкові до виконання приписи про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з вимогами до обох із сторін усунути порушення в термін до 18.03.2016р., складені протоколи про адміністративне правопорушення, а згодом притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 - за ч.ч. 5, 7 ст. 96 КУпАП, а ОСОБА_8 - за ч. 5 ст. 96 КУпАП та накладені адміністративні стягнення у вигляді штрафів.

ОСОБА_5 припис був виконаний, що підтверджується отриманням будівельного паспорту від 27.02.2016р. і повідомлення про початок будівельних робіт від 30.05.2016р.; штраф сплачений, що підтверджується квитанцією №180 від 16.01.2016р.

Відомості про виконання умов припису позивачем матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 367 ЦК України, на яку посилається позивач як на правову підставу своїх вимог, - позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред»явлений власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушені.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності позивача на успадковану нею ? частину будинку і земельної ділянки, на якій він розташований, в м. Києві по АДРЕСА_1 в м. Києві, визнається відповідачем, не оспорюється та не порушується .

Наявним у справі рішенням суду також визнане право власності позивачки на частину будинку і земельнох ділянки, однак, рішення містить висновок по суті заявлених вимог із зазначенням про поділ нерухомого майна, до складу якого входять і самовільно здійснені сторонами прибудови.

Право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК.

Тому, безперечно, відсутність належної документації про прийняття об»єкта нерухомого майна в експлуатацію, не може бути визнане достатньою правовою підставою для здійснення державної реєстрації речових прав позивача на це майно за цим рішенням суду.

Стаття 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає підстави для державної реєстрації прав, серед яких наведені: свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; державні акти на право приватної власності на землю, на право власності на землю, на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року, а також рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди а також інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Доводам позивача про те, що саме внаслідок здійснених відповідачем робіт з реконструкції будинку, вона не може зареєструвати своєї право власності на успадковану нею частину будинку, суд надає критичну оцінку, оскільки державна реєстрація права власності позивачки на ? успадкованої частини будинку і земельної ділянки здійснювалася не на підставі свідоцтва про право на спадщину, а на підставі рішення суду, що набрало законної сили, яким за позивачем визнано право власності.

Не є обгрунтованими і наведені позивачем доводи, що її право порушене саме відповідачем і може бути поновлене шляхом знесення цегляних стін, зведених по периметру дерев»яного будинку, оскільки навіть у випадку знесення цегляних стін, зведених по периметру дерев»яного будинку, успадкованого позивачкою та її рідним братом, документом, на підставі якого має здійснюватися державна реєстрація речового права (права власності) позивача на нерухоме майно, залишається рішення суду про визнання права власності сторін на частини будинку із цегляними стінами, а не свідоцтво про право на спадщину, згідно якого спадковим майном був будинок із дерев»яними стінами.

Обидві сторони у даній справі мають дотриматися вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил для здійснення державної реєстрації свого права власності, надавши передбачені Законом документи про введення належного кожному з них об»єкта нерухомого майна в експлуатацію.

Представником позивача не доведено, що позивач не вправі виконати вимоги припису/отримати будівельний паспорт/повідомлення про початок будівельних робіт/ввести об»єкт в експлуатацію без участі і погодження відповідача, оскільки норми цивільного і містобудівельного законодавства таких обмежень та обов»зків щодо різних власників будинку, об»єднаного спільним дахом, не встановлюють.

За таких обставин правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 суд не знаходить.

Вирішуючи по суті заяву, подану представником відповідача про застосування строку позовної давності, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги не є обгрунтованими, оскільки обставини порушеного права позивача не доведені належними і допустимими доказами, тож, сама по собі заява про застосування строку позовної давності не може бути самостійною підставою для відмови в позові.

Крім того, відповідно до п. 29 постанови Пленуму ВССУ №6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» - враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги про… знесення таких об'єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 16, 267, 331, 367, 376 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції ГТУЮ у м. Києві про знесення самовільно побудованої прибудови - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів після його проголошення в судовому засіданні, а учасниками судового розгляду, які брали участь у справі, проте, не були присутні під час проголошення рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: