19.09.2016 Єдиний унікальний номер 205/7384/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Басової Н.В.

при секретарі Сахончик Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 29 серпня 2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказала, що 04 січня 2014 року помер її батько ОСОБА_4. Після його смерті залишилася спадщина домоволодіння № 60, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоноармійська, с. Таромське. У січні 2014 року позивач дізналася, що дружина її батька ОСОБА_5, з якою батько перебував у шлюбі з 11.10.1973 року, було укладено договір довічного утримання з ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_2 отримала у власність на умовах цього договору домоволодіння № 60, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоноармійська, с. Таромське, на земельній ділянці площею 2067 кв.м. У 2009 році ОСОБА_5 померла. Після її смерті єдиним спадкоємцем залишився батько позивачки ОСОБА_4, який фактично і прийняв спадщину, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. ОСОБА_5 була власником вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.1985 року, видане Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. ОСОБА_5 договір довічного утримання не підписувала, підпис на договорі довічного утримання не належить ОСОБА_5, підпис на договорі істотно відрізняється від справжнього підпису ОСОБА_5, який вказаний в її паспорті. ОСОБА_4 на час укладання договору довічного утримання був непрацездатним, знаходився в похилому віці, був дитиною війни, ветераном праці. За життя за хворою ОСОБА_5 піклувався та доглядав батько позивача ОСОБА_4 Із письмових заяв батька до прокурора Дніпропетровської області позивач дізналася, що ОСОБА_2 жодної допомоги згідно з договором довічного утримання не надавала, взятих за договором зобовязань не виконувала. Позивач просила визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 09 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстровим № 2724.

Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням відкласти розгляд справи, оскільки позивач перебуває за кордоном, представник позивача теж не зможе з`явитися, у звязку з відрядження. У разі неможливості відкладення розгляду справи просили слухати справу у їх відсутність, позовну заяву підтримали та просили задовольнити.

Від відповідача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, позовну заяву не визнала та заперечувала проти її задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вивчивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступних підставах.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 09 червня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстровим № 2724 (Т.1, а.с.125-126).

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, відчужувач (ОСОБА_5З.) передає, а набувач (ОСОБА_2М.) отримує у власність на умовах цього договору домоволодіння № 60, розташоване на земельній ділянці розміром 2067 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську , смт. Таромське, вул. Червоноармійська.

ОСОБА_2, у свою чергу, зобовязалася матеріально забезпечувати позивача з утриманням (доглядом), який щомісячно має надаватись у розмірі 450 грн., забезпечуючи її харчуванням, надання побутових послуг, щомісячно забезпечувати відвідування громадських заходів, забезпечувати належними лікувальними засобами.

Відповідно до статті 744 ЦК України,за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

ОСОБА_5 17 листопада 2009 року померла (Т.1, а.с.73).

Відповідно до ч. 2 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори й інші правочини.

У відповідності до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Змістом ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Статтею 209 ЦК України передбачено нотаріальне посвідчення правочину, обов'язкове щодо договорів дарування нерухомих речей згідно ст. 745 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За клопотанням позивача ОСОБА_1 по справі була призначена та проведена посмертна судова почеркознавча експертиза.

Так, згідно висновку № 2217-16 судової почеркознавчої експертизи від 22.07.2016 року, складеного судовим експертом ОСОБА_6 Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_5, що розміщений на другому аркуші договору довічного утримання, посвідченого 09.06.2007 року, та зареєстрованого в реєстрі за № 2724, в графі «відчужувач» - виконаний самою ОСОБА_5; рукописний запис «Ільченко» від імені ОСОБА_5, що розміщений на другому аркуші договору довічного утримання, посвідченого 09.06.2007 року, та зареєстрованого в реєстрі за № 2724 в графі «відчужував» - виконаний самою ОСОБА_5 (Т.2, а.с.38-46).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що не має підстав для визнання договору довічного утримання (догляду) від 09 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстровим № 2724 недійсним.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у звязку з чим поверненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5,6,10,11,27,57-60, 88, 174, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Н.В. Басова