Єдиний унікальний номер 234/3784/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1539/2016
Єдиний унікальний номер 234/3784/16-ц Головуючий у 1-їй інстанції Ткачова С.М.
Номер провадження 22-ц/775/1539/2016 Доповідач Агєєв О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року м.Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Краснощокової Н.С., Новосядлої В.М.

при секретарі Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 10 березня 2016 року у цивільній справі за поданням головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

10.03.2016 року до Краматорського міського суду надійшло подання головного державного виконавця Балдинюк М.Ю. Головного Територіального Управління юстиції у Донецькій області Управління Державної Виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України гр. ОСОБА_2

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 10 березня 2016 року подання Головного Територіального Управління юстиції у Донецькій області Управління Державної Виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України гр. ОСОБА_2, задоволено.

Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України шляхом відмови у видачі паспорту громадина України для виїзду за кордон ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) до виконання усіх виконавчих документів за зведеним виконавчим провадженням ЗВП №50095352 від 12.01.2016 року).

Не погодившись із вказаною ухвалою ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Вважає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права є незаконною та необґрунтованою, зазначає що судом прийнято до розгляду подання державного виконавця подане з порушенням норм закону; висновки суду не відповідають обставинам справи, так як в ході розгляді справи судом було встановлено що апелянт ОСОБА_2 не переховується, отримує пенсію, офіційно працює та не вчиняє жодних дій саме по ухиленню від виконання зобов'язань.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з'явились, були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так 10.03.2016 року до Краматорського міського суду надійшло подання головного державного виконавця Балдинюк М.Ю. Головного Територіального Управління юстиції у Донецькій області Управління Державної Виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України гр. ОСОБА_2, посилаючись на те, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області перебуває зведене виконавче провадження ЗВП №50095352 від 12.01.2016 року з примусового виконання: виконавчого листа №2/264/96/2015 виданого 04.11.2015 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя про солідарне стягнення з ТОВ БП «Азовмашпром», ПАТ «Метанолік» та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» суму заборгованості за кредитним договором №0024/07/18-KLI від 16.10.2007 року в розмірі 7475121,61 грн. та в рівних частках з кожного відповідача по 1073,00 грн. у відшкодування судового збору, що загалом становить 3219,00 грн.; виконавчого листа №2/264/1660/2016, виданого 16.11.2015 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя про солідарне стягнення з ТОВ Багатопрофільне підприємство «Азовмашпром» та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором у розмірі 3019365,50 грн., яка складається з: простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів - 2500000,00 грн., простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 311703,36 грн., пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за простроченим кредитом та процентам 207662,14 грн. (ВП №49691693).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується доказами які містяться в матеріалах справи, що 02.12.2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49502318, боржнику надано строк для самостійного виконання. Згідно штрих кодового ідентифікатору№313, боржником було отримано постанову особисто 11.12.2015 року.

23.12.2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49691693, боржнику надано строк для самостійного виконання. Згідно штрих кодового ідентифікатору: 256, боржником було отримано постанову особисто 29.12.2015 року. Адреса у виконавчих документах та у заяві про відкриття виконавчого провадження зазначена: АДРЕСА_1. На вищевказану адресу надсилались усі документи виконавчого провадження. Але станом на 02.03.2016 року ОСОБА_2 вимоги виконавчого документу не виконано.

Суб'єкт звернення просив встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України шляхом відмови у видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 до повного погашення заборгованості по всіх виконавчих документах.

Задовольняючи подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України шляхом відмови у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, суд виходив із того, що відповідно виконавчого листа №2/264/96/2015, який видано 04.11.2015 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя, солідарно з ТОВ БП «Азовмашпром», ПАТ «Метанолік» та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» стягнено суму заборгованості за кредитним договором №0024/07/18-KLI від 16.10.2007 року в розмірі 7475121,61грн. та в рівних частках з кожного відповідача по 1073,00грн. у відшкодування судового збору, що загалом становить 3219,00грн. (а.с.4).

Крім того, згідно виконавчого листа №2/264/1660/2013, який видано Іллічівським районним судом м.Маріуполя солідарно стягнено з ТОВ Багатопрофільне підприємство «Азовмашпром» та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3019365,50 грн., яка складається з: простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів - 2500000,00грн., простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 311703,36 грн., пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за простроченим кредитом та процентам 207662,14 грн.(а.с.5).

Приймаючи рішення суд вважав доведеним, що боржник ОСОБА_2 є особою яка отримує пенсію, працює, але навмисно ухиляється від викання рішення суду.

Між тим, з даним рішенням суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки його ухвалено передчасно, з порушенням порядку, встановленого для його вирішення. Ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, який закріплений статтею 8 Конституції України.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків передбачено пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно із ст.13 Загальної декларації прав людини - кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно зі ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регулюється Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Положеннями ст.6 цього Закону (в редакції Закону України від 29.12.2015р.) встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п.5).

Пунктом 18 частини 3 ст.11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI) передбачено право державного виконавця у процесі здійснення виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Реалізація цих прав здійснюється шляхом звернення державного виконавця до суду в порядку ст.3771 ЦПК України з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Згідно з Інструкцією з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2015 р. № 1839/5), подання державного виконавця щодо обмеження у праві виїзду за межі України у разі невиконання боржником своїх зобов'язань повинно містити, зокрема, підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань (п.12.1.1).

Така ознака, як ухилення боржника від виконання судового рішення є обов'язковою для вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до положення ч.2 ст.10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Оскільки відповідно до частини 2 статті 3771 ЦПК подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення вказаної норми (ч.2 ст.3771 ЦПК України) подання державного виконавця судом першої інстанції розглянуто без участі державного виконавця.

З урахуванням того, що частиною 2 ст.3771 ЦПК передбачено негайний розгляд справи, що унеможливлює повідомлення державного виконавця про дату розгляду подання шляхом направлення судової повістки з повідомленням про вручення, державний виконавець може бути повідомлений про дату судового засідання у спосіб, передбачений частинами 5, 6 ст.74 ЦПК (телеграма, факс), а також кур'єром із зворотною розпискою, електронною поштою, телефонограмою.

В матеріалах справи відомості щодо повідомлення державного виконавця про дату та час судового засідання відсутні. Проте з тексту ухвали суду вбачається, що державний виконавець до зали суду не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.27 зв.бік.).

Розгляд подання у відсутність державного виконавця, став наслідком неповного з'ясування судом обставин справи, оскільки саме державний виконавець зобов'язаний довести суду, надавши відповідні матеріали виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Проте, в поданні ВДВС навіть не зазначено в чому саме полягає та чим підтверджується ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду про стягнення з нього сум.

В порушення вимог ч.2 ст.3771 ЦПК України суд першої інстанції не прийняв заходів щодо виклику державного виконавця у судове засідання, не витребував у нього необхідні документи, зокрема, матеріали виконавчого провадження, не з'ясував в чому полягає ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань. Суд не врахував, що сам факт наявності заборгованості та обізнаність боржника про наявність виконавчих проваджень не свідчить про його ухилення від виконання рішення суду. Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, порядку, встановленого для вирішення питання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, є обґрунтованими.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після постановлення ухвали про задоволення подання державного виконавця та встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України саме як просив зробити державний виконавець (шляхом відмови у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон) та направлення його на виконання, до суду надійшов лист заступника начальника головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про неможливість прийняття до виконання оскаржуваної ухвали суду. Як підставу про відмову у прийнятті до виконання Державна прикордонна служба послалась на відсутність в резолютивній частині судового рішення посилання саме на «тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за кордон», що не відповідає вимогам п.8 ст.19 та п.4 ст.20 Закону України «Про державну прикордонну службу України». Просив суд виправити описку в резолютивній частині ухвали суду шляхом вилучення з неї фрази «шляхом відмови у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон».

Отримавши даний лист, суд першої інстанції своєю ухвалою від 04 травня 2016 року задовольнив вимогу заступника начальника Центру та виключив з другого абзацу резолютивної частини ухвали фразу «шляхом відмови у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон».

Як зазначалось вище, ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України підлягає негайному розгляду, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Таким чином процесуальний закон чітко визначився що суб'єктом звернення в даному випадку є лише державний виконавець. Питання яке може бути вирішено - це питання саме тимчасового обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України.

Ці положення Закону повністю узгоджуються з п.5 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» в редакції яка діє з 29.12.15р., яким передбачено підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України - ухилення від виконання зобов'язань, покладених на особу судовим рішенням.

Таким чином закон передбачає обмеження у праві виїзду взагалі, а не способи обмеження, зокрема такий як відмова у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Право вибору способу виконання такого обмеження належить органу, до компетенції якого входить питання забезпечення виїзду з України.

Суд першої інстанції наведеного не врахував і прийняв рішення про задоволення подання державного виконавця про тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України саме шляхом відмови у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон в порушення вимог закону.

Крім того, відповідно до ст.219 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

Суд першої інстанції, в порушення зазначених вимог процесуального закону розглянув лист заступника начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, який не має процесуального статусу по даній справі з проханням виправити описку в ухвалі суду.

Більш того, задовольняючи прохання про виправлення описки, суд фактично ухвалив нове рішення по суті, чим вийшов за межі відведені суду процесуальним законом при вирішенні питань пов'язаних з виправленням описок.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 3 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст.ст.307, 312, 314, 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 10 березня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, для розгляду подання в порядку який встановлений для його вирішення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: