АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Юрченко А.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка на підставі довіреності діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк», на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.12.2007 між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №409-047/07Р, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит в розмірі 12 899,00 доларів США строком до 05.12.2014 зі сплатою 11,99% річних, з метою оплати позичальником вартості автомобіля, придбаного на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2007. В подальшому 24.12.2009 та 18.01.2001 між Банком та ОСОБА_6 укладалися додаткові Договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору.

Відповідно до договорів поруки від 5 грудня 2007 року ОСОБА_8 і ОСОБА_7 виступили поручителями за виконання зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором перед Банком.

У зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань за кредитним договором станом на 17.07.2015 у нього виникла заборгованість перед Банком у розмірі 21 650,27 доларів США, яка складається з: 9 379,00 доларів США - заборгованості по кредиту; 4 461,46 доларів США заборгованості по відсотках; 5 118,94 доларів США пеня за несвоєчасне погашення кредиту та 2 690,87 доларів США пеня за несвоєчасне погашення відсотків.

Виходячи з того, що договорами про внесення змін до кредитного договору, укладеними без згоди поручителів, збільшено розмір процентної ставки та щомісячних платежів, тобто, змінено зобов'язання, забезпечене порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителів, а також, що останні не давали згоди на таку зміну зобов'язання, - суд першої інстанції дійшов висновку про припинення поруки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за укладеними договорами поруки, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позову Банку до поручителів.

Враховуючи, що ОСОБА_6 здійснив останній черговий платіж з погашення кредиту у березні 2011 року, початком перебігу позовної давності за вимогами банку до нього є 10 квітня 2011 року, строк якої збіг 10.04.2014 до моменту звернення банку до суду 27.08.2015, - суд першої інстанції дійшов висновку, що даний позов до ОСОБА_6 не підлягає задоволенню у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представники відповідачів заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, правильно встановив спірні правовідносини та вірно визначив норми закону, що їх регулюють.

Предметом спору у даній справі є солідарне стягнення суми заборгованості за кредитним договором з основного боржника та поручителів.

Згідно із ч. 3 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель хоч і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, але є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти вимоги кредитора в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже, виходячи з аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за наявності двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Правильно встановлено судом і не заперечується сторонами, що 24.12.2009 між банком та ОСОБА_6 було укладено Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору (том 1 ас 117-118), відповідно до умов якого було змінено відсоткову ставку з 11.11.2008 до 30.11.2009 з 11,99% до 12,99% річних та змінена сума щомісячного погашення кредиту на період з 11.12.2009 до 10.11.2014 до 175,00 доларів США, з 11.11.2014 до 05.12.2014 до 129,00 доларів США. В подальшому 18.01.2011 між банком та ОСОБА_6 було укладено Договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору, за яким сума щомісячного погашення кредиту з серпня 2011 року по листопад 2014 року становить 229,00 доларів США, в грудні 2014 року - 219,00 доларів США (том 1 ас 137-138). Таким чином, внесеними змінами до кредитного договору було збільшено розмір процентної ставки, встановленої кредитним договором, та збільшено розмір щомісячних платежів.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що поручителі, підписавши Договори поруки, тим самим дали згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою за даним договором зобов'язання позичальника, не заслуговують на увагу. Відповідно до п.1.3. Договору поруки на який в обґрунтування своєї позиції посилався представник позивача, поручитель дає свою згоду на збільшення розміру забезпечення порукою за даним договором зобов'язання позичальника, що може виникнути в майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного Договору. Тобто, вказаним пунктом договору поручителі погодили можливість збільшити обсяг відповідальності протягом дії договору, проте, своєї згоди на збільшення відповідальності саме відповідно до договорів про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 24.12.2009 та 18.01.2011 вони не давали і цей факт позивачем не заперечується і нічим не спростовується. За таких обставин привальним є висновок суду першої інстанції про наявність передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України підстав для припинення поруки ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що Банк письмово не повідомляв позичальника про дострокове виконання зобов'язання за кредитним договором, як це передбачено п. 9.2 кредитного договору, а тому у суду першої інстанції не було підстав відмовляти у задоволенні позову щодо ОСОБА_6 у зв'язку зі спливом позовної давності, то вони не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Позовна давність - це відповідно до ст. 256 ЦК України строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Правильно встановлено судом першої інстанції, що останнє погашення ОСОБА_6 кредиту було здійснено 14.03.2011.

Відповідно до п. 9.2. кредитного Договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом, строк користування кредитом, зазначений у п. 1.2 даного договору, припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем , у якому виник факт прострочення.

За таких обставин, оскільки останній платіж ОСОБА_6 було здійснено 14.03.2011, слід вважати, що 10.05.2011 у Банку виникло право вимоги до ОСОБА_6 щодо дострокового погашення кредиту, проте, Банк звернувся з даним позовом лише 27.08.2015, тобто, після спливу позовної даності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв'язку із спливом позовної давності, адже стороною було заявлено відповідне клопотання.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу, адже позиція представника банку про те, що відповідно до п. 9.2. кредитного договору він не повідомив письмово поручителя про припинення строку користування кредитом, а тому такий строк не настав, - не узгоджується і суперечить змісту п. 9.2. цього договору.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до аналізу обставин, на які представник позивача посилалася в обґрунтування позовних вимог, які суд повно та всебічно з'ясував і перевірив, дав належну оцінку усім доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх задоволення. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують і на його правильність не впливають.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини, як мають значення для вирішення спору, правильно визначив правовідносини сторін, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що регулюють спірні правовідносини. Передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка на підставі довіреності діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк», відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна