Справа № 743/934/16-ц
Провадження № 2/743/277/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року смт. Ріпки

Ріпкинський районний суд Чернігівської області

у складі: головуючого судді Жовток Є.А.

при секретарі Шевченко Ю.О.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представників третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Ріпки справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_2, про визнання недійсним державного акту та скасування державної реєстрації земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області та ОСОБА_2, зазначивши, що рішенням виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району № 80 від 18.10.2001 року, йому було виділено земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану в урочищі «Молібогів Ріг» Неданчицької сільської ради Ріпкинського району, призначену для ведення особистого підсобного господарства.

В свою чергу ОСОБА_2, на підставі наказу ГУ Держземагенства у Чернігівській області №25-4170/14-15-СГ від 22.05.2015 року, отримала свідоцтво про право власності на землю, площею 2 га., з кадастровим № :09:001:0089 для ведення особистого селянського господарства.

До загальних меж отриманої відповідачем земельної ділянки, було включено земельну ділянку, яка раніше виділялась ОСОБА_1 в постійне користування.

З квітня 2015 року чоловік відповідача - ОСОБА_5, став перешкоджати позивачеві в користуванні земельною ділянкою, виділеною на підставі рішення виконкому Неданчицької сільської ради № 80 від 18.10.2001 року.

Таким чином, ОСОБА_1, посилаючись на ст.ст.7, 17, 18 ЗК України, який був чинним на момент виділення йому земельної ділянки, просить скасувати та визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 2 га, з кадастровим № :09:001:0089.

За наслідками підготовчого засідання до участі у справі в якості третьої особи, котра не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено користувача суміжної земельної ділянки ОСОБА_1 - ОСОБА_6, межі якої також перекриває земельна ділянка, котру передано у власність відповідачеві.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, додатково пояснивши, що він ввесь час використовував виділену йому земельну ділянку за цільовим призначенням, а саме для сінокосіння та вирощування сільськогосподарської продукції.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що земельна ділянка була передана їй у влсність у встановленому законом порядку.

В той же час, ОСОБА_2 не оспорювала той факт, що на місці переданої їй у власність земельної ділянки, були розташовані земельні ділянки, раніше виділені іншим жителям територіальної громади, в тому числі позивачеві ОСОБА_1, який використовував її у сільськогосподарських цілях.

Представник відповідача, в особі ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області, в судовому засіданні позов не визнав пояснивши, що Неданчицькою сільською радою в 2001 року ряду громадян були надані у користування земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею по 0,25 га. Вказані земельні ділянки, на момент передачі їх у власність ОСОБА_2, не відносились до земель комунальної власності, отже, вирішення питання про передачу їх в користування фізичним особам, починаючи з 01.01.2002 року, не належить до компетенції Неданчицької сільської ради. Крім того, документи, які посвідчували б право володіння та користування такими земельними ділянками, у громадян відсутні.

Згідно п.п.34 п.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Таким чином, представник відповідача вважає, що прийняте виконкомом Неданчицької сільської ради рішення № 80 від 18.10.2001 року, було незаконним. У відповідності до ст.19 ЗК України, який діяв на той час, надання у користування земельних ділянок здійснювалося за проектами відведення земельних ділянок. Проект відведення земельної ділянки погоджувався з власником землі або землекористувачем та подавався до місцевої ради, яка розглядала його в місячний строк і в межах своєї компетенції приймала відповідне рішення. Згідно ст.22 ЗК України, право власності або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і отримання документа правовстановлюючого документа. У відповідності до ст.125 ЗК України, в редакції від 25.10.2001 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Представник третьої особи - відділу Держгеокадастру в Ріпкинському районі, в судовому засіданні вказав на необґрунтованість позову із зазначених вище підстав.

Представник третьої особи - Неданчицької сільської ради в судовому засіданні вказала на необґрунтованість позову.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.55 Конституції України, права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно ч.5 ст.116 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Частиною 3 ст.152 ЗК України, діючого на момент розгляду справи судом, передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконкому Неданчицької сільської ради № 80 від 18.10.2001 року, ОСОБА_1 була надана земельна ділянка у постійне користування, для ведення підсобного господарства, в розмірі 0,2500 га.

Викладене підтверджується архівним витягом з протоколу № 12 засідання виконавчого комітету Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області.

Сторони в судовому засіданні не оспорювали той факт, що вказане рішення виконавчого комітету Неданчицької сільської ради не оскаржувалось, не змінювалось і не скасовувалось, отже, у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, вказана обставина не підлягає доказуванню.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що на момент прийняття рішення про передачу в користування позивачеві та ряду інших жителів територіальної громади земельних ділянок, він займав посаду Неданчицького сільського голови і відповідне рішення було прийнято виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування з тих підстав, що відповідні повноваження виконкому, були делеговані сесією ради, з метою розгляду звернень громадян у строки, визначені законом, а сесії сільської ради скликалися один раз на 3 місяці. Земельні ділянки, які були передані позивачеві та ряду інших осіб, були вилучені з користування ПСГ ВО ЧАЕС та передані до земель запасу сільської ради у встановленому законом порядку. До 2002 року, тобто до припинення повноважень ОСОБА_7, як сільського голови, жодна з осіб, якій були виділені земельні ділянки у користування, не зверталася до сільської ради із заявою про відмову від неї.

Згідно п.6 Перехідних положень, чинного на момент розгляду справи ЗК України, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005 положення п.6 розділу Х Перехідних положень ЗК України щодо обовязкового переоформлення право постійного користування земельною ділянкою або права оренди, визнано неконституційними.

Пунктом 7 Розділу 10 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, передбачених раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Підпунктом г) пункту 18 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 року, роз'яснено, що громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 01.01.2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Статтею 7 ЗК України, в редакції 1990 року, передбачалось, що користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років.

Частиною 5 ст.116 Земельного кодексу України передбачено, що надання у користування земельної ділянки, яка перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до ст. 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Підстав припинення права користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, передбачених ст.141 ЗК України, в судовому засіданні не встановлено.

У відповідності до ч.2 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що наказом ГУ Держземагенства у Чернігівській області № 25-185/14-15-СГ від 16.01.2015 року, ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, орієнтовним розміром 2,00 га., для ведення особистого селянського господарства.

Наказом ГУ Держземагенства у Чернігівській області № 25-4170/14-15-СГ від 22.05.2015 року, затверджено проект відведення земельної ділянки ОСОБА_2 у власність, для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0000 га., з кадастровим № :09:001:0089, із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованих на території Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області.

Свідоцтвом про право власності на земельну ділянку, індексний номер: 38090145, виданим 26.05.2015 року, підтверджується факт передачі ОСОБА_2 нерухомого майна.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, підтверджується, що земельна ділянка зареєстрована за ОСОБА_8 Як слідує з пояснень представника ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області, за даними Державного земельного кадастру, право власності або користування земельною ділянкою, виділеною ОСОБА_2, на момент реєстрації за відповідачем цього речового права, за іншими особами зареєстровано не було. В той же час, посадовими особами відповідача не перевірявся факт перебування земельної ділянки або окремих її частин, в користуванні інших осіб.

Зідно пояснень представника Неданчицької сільської ради, на момент передачі ОСОБА_1 земельної ділянки, вона відносилась до сільськогосподарських угідь і, ймовірно, перебувала в користуванні ПСГ ВО ЧАЕС. Документи, підтверджуючі право власності, володіння або користування вказаною ділянкою, на момент її передачі позивачеві та ряду інших осіб, перебувають в архівному відділі Ріпкинської РДА.

З повідомлення Неданчицької сільської ради № 03-13 від 27.04.2015 року, адресованого ГУ Держгеокадастру в Ченігівській області, вбачається, що надати згоду на передачу у власність земельних ділянок ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_9, сільська рада не може з тих підстав, що частини спірної земельної ділянки, площею по 0,25 га., кожна, перебувають в користуванні жителів с.Неданчичі - ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16

Надаючи відповідь до ГУ Держгеокадастру, представник територіальної громади посилався на чинне рішення виконкому Неданчицької сільської ради № 80 від 18.10.2001 року.

Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 показав, що з відповідачем ОСОБА_2 він перебуває в зареєстрованому шлюбі та веде з дружиною спільне господарство. З позивачем ОСОБА_1 свідок перебуває в неприязних відносинах, які виникли з приводу користування спірною земельною ділянкою. Свідок підтвердив, що ОСОБА_1 до весни 2015 року користувався частиною спірної ділянки за цільовим призначенням. Ще до передачі у власність спірної ділянки ОСОБА_2, майже всі особи, яким рішенням виконкому сільської ради від 18.10.2001 року, земельні ділянки виділялися в користування, за усною домовленістю зі свідком, передали їх останньому для ведення сільськогосподарського виробництва. Крім того, ОСОБА_5 підтвердив, що посадові особи ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, були обізнані про той факт, що в користуванні ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка, право власності на яку оформляла дружина свідка.

Рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009, щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.19, ст.144 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46, ч.1 ст.59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, яке є обовязковим для застосування на всій території України, було констатовано, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Крім того, вказаним рішенням КСУ визначено, що не нормативні правові акти органу місцевого самоврядування, є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1, в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, площею 2 га, виданого 26.05.2015 року ОСОБА_2, для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим № :09:001:0089.

Разом з цим, вимога позивача про скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку, є зайвою і задоволенню не підлягає з тих пістав, що визнання недійсним правовстановлюючого документа не землю, яким у даному випадку є свідоцтво про право власності, має своїм наслідком недійсність цього документа і припиняє право володіння, користування і розпорядження ОСОБА_2 спірною земельною ділянкою.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, індексний номер: 38090145, видане 26.05.2015 року ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № :09:001:0089.

Скасувати за ОСОБА_2 державну реєстрацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га, кадастровий № :09:001:0089.

В іншій частині позову - відмовити.

Судові витрати відсутні.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Апеляція на рішення може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області, через Ріпкинський районний суд, упродовж десяти днів з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - у цей же строк, з дня отримання його копії.

Повний текст рішення складено 09.09.2016 року.

Суддя Є.А. Жовток