Справа № 495/2966/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/2966/16-ц

за позовом ОСОБА_1

до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори

про звільнення майна з-під арешту

В С Т А Н О В И В:

19.04.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори (далі по тексту відповідач) про звільнення майна з-під арешту (а.с.1-3).

Так, згідно останніх уточнень, позивач просить суд зняти арешт з квартири, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вулиця Ізмаїльська, 127 «А», квартира 22, зареєстрований Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області 03.01.2009 року за № 8350373 із зазначенням в якості підстави обтяження ухвали Білгород-Дністровського міського суду б/н від 21.08.1992 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у квітні 2016 року, реалізуючи свої права власника квартири, під час оформлення правочину з купівлі-продажу вищезгаданого нерухомого майна ОСОБА_2 було з'ясовано, що на спірну квартиру 03.01.2009 року Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою був накладений арешт на підставі ухвали Білгород-Дністровського міського народного суду Одеської області від 21.08.1992 року. Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із відповідною позовною заявою.

Позивач ОСОБА_1, в судове не з'явився, але її представник ОСОБА_3, подав до суду заяву, згідно з якою заявлені (уточнені) позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за його відсутністю (а.с.24).

Представник Б-Дністровської МДНК Одеської області у судове засідання не зявився, але від завідувача міськдержнотконтори ОСОБА_4 на адресу суду надійшла заява, згідно якої вона просить суд розглянути справу без участі державного нотаріуса Б-Дністровської МДНК (а.с.22).

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до висновку про законність, правомірність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відповідно до договору дарування квартири від 20.08.2004 pоку, посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за номером 4333, ОСОБА_6 прийняла в дар квартиру під №22, розташовану в місті Білгород-Дністровському, по вулиці Ізмаїльської, в будинку під №127 «А», що складається в цілому з: 1-коридор, 2,6-житлові кімнати, житловою площею 31,0 кв.м., 3-туалет, 4-ванна, 5-кухня, загальною площею 45,2 кв.м. (а.с.5-6).

За твердженням позивача, у квітні 2016 pоку, реалізуючи свої права власника квартири, під час оформлення правочину з купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна, ОСОБА_2 було з'ясовано, що на спірну квартиру 03.01.2009 року Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою був накладений арешт на підставі ухвали Білгород-Дністровського міського народного суду Одеської області від 21.08.1992 року (а.с.13-15).

Архівною довідкою від 07.04.2016 року за номером 475/01-18 підтверджено, що в матеріалах архівного фонду №54 Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори знаходяться матеріали, згідно яких дійсно було накладено арешт на квартиру, розташованої за адресою м. Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська, 127 «А», кв. 22, на підставі листа Білгород-Дністровського міськрайонного народного суду Одеської області від 21.08.1992 року (а.с.8).

Як вбачається зі змісту листа Білгород-Дністровського міськрайонного народного суду Одеської області від 21.08.1992 року останнім накладався арешт на нерухоме майно, яке належало ОСОБА_7 (а.с.9).

Проте, як стверджує позивач, під час здійснення правочину з дарування ОСОБА_1 вищещазначеного нерухомого майна, квартира за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська, буд. 127 «А», кв. 22, не перебувала під арештом, що підтверджується відповідною довідкою від 18.08.2004 року № приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та Витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 12.08.2004 року №515301. (а.с.13-15)

Крім того, ОСОБА_1 зазначену квартиру отримала в дар від ОСОБА_8, який в свою чергу її придбав 08.06.2004 році у ОСОБА_9, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_5, приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за номером 2414, яка належала останньому на підставі договору-купівлі продажу, посвідченого Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою 18.10.1996 року за реєстром №1-4191 та зареєстрованого в Білгород-Дністровському МБТІ 12.11.1996 року в реєстрову книгу під №38-4770 (а.с.10).

За таких обставин, квартира за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Ізмаїльська, буд. 127 «А», кв. 22, з 1996 року не перебувала під арештом та не знаходилась у власності ОСОБА_7

Як стверджує ОСОБА_1, згідно з договором дарування квартири від 20.08.2004 року ОСОБА_1 набуті права власника на спірне нерухоме майно, то арешт накладений 03.01.2009 року Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою на підставі листа Білгород-Дністровського міськрайонного народного суду Одеської області від 21.08.1992 року порушує її права.

Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із відповідною позовною заявою про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Б-Дністровської МДНК Одеської області про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися.

У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, ОСОБА_1 на даний час позбавлена права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю у зв'язку із накладенням арешту на її квартиру.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

У випадку незавершеного виконавчого провадження, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду (ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику у справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності, так і не праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно.

Відповідно до ч.2 ст.114 Цивільного процесуального кодексу України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Таким чином, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту у повній мірі відповідають ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судовій практиці.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим позов ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту підлягає задоволенню.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 15, 16, 316-317, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 16, 60, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Зняти арешт з квартири, яка розташована за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вулиця Ізмаїльська, 127 «А», квартира 22, зареєстрований Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області 03.01.2009 року за №8350373 із зазначенням в якості підстави обтяження ухвали Білгород-Дністровського міського суду б/н від 21.08.1992 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко