У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи: Товариство з додатковою відповідальністю «Спецбуд-3», Московський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання права користування квартирою та реєстрацію за адресою квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просили визнати за ними право користування квартирою АДРЕСА_1, зобов'язати Московський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - Московський РВ у м. Харкові ГУДМС в Харківській області) поставити їх на реєстраційний облік (зареєструвати) у спірній квартирі.

На обґрунтування вимог позивачі посилалися на те, що відповідач є їх рідним батьком, у 1995 році він отримав ордер на житлове приміщення на право зайняття однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1. У 1995 році позивачі разом з батьками вселилися до спірної квартири та були там зареєстровані, в 1998 році між батьками позивачів розірвано шлюб та вони, оскільки були на той час малолітніми, виїхали разом із матір'ю зі спірної квартири.

24 грудня 2010 року позивачам виповнилося по 16 років, вони отримали паспорти громадян України з реєстрацією: АДРЕСА_2 за місцем реєстрації їх матері.

10 серпня 2011 року позивачі зараховані на денне відділення до Харківського обліково-економічного технікуму інтернату ім. Ф.Г. Аначенко, в якому навчалися 1 рік 10 місяців, були там тимчасово зареєстровані з 09 листопада 2011 року по 26 червня 2013 року.

У період з 2011 року по 24 серпня 2014 року відповідач не перешкоджав та не заперечував позивачам користуватися спірною квартирою, вони сплачували комунальні платежі, зробили ремонт, дбайливо ставилися до квартири.

24 серпня 2014 року відповідач врізав новий замок і не впустив їх у квартиру, де залишилися їх речі. Іншого житла позивачі не мають.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2015 року позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано за ними право користування квартирою АДРЕСА_1. Зареєстровано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за вказаною адресою, вирішено питання про судові витрати. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права користування квартирою відмовлено.

Додатковим рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2015 року таким змістом: «Відмовити ОСОБА_6, ОСОБА_7 у задоволенні позову про їх реєстрацію у квартирі АДРЕСА_1»,

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірною є однокімнатна квартира АДРЕСА_1, в якій на час розгляду справи зареєстрований ОСОБА_8

Квартира відноситься до службового житла та зареєстрована за Товариством з додатковою відповідальністю «Спецбуд-3» на праві власності на підставі рішень Харківського міського виконавчого комітету від 27 травня 1993 року № 23/2 та від 30 листопада 1993 року № 597 (а. с. 179).

Квартира видана на підставі ордеру АТ «Спецбуд-3» 29 вересня 1995 року ОСОБА_8 на склад сім'ї: ОСОБА_8 - основний квартиронаймач, ОСОБА_13 - дружина, ОСОБА_6 - донька, ОСОБА_7 - донька (а. с. 4).

Шлюб між батьками позивачів розірвано 16 квітня 1998 року (а. с. 27).

На час розгляду справи позивачі не мають постійної реєстрації в м. Харкові та Харківській області. Зняті з реєстрації за адресою АДРЕСА_3 03 лютого 2015 року (а.с. 127,128).

Згідно з копією довідок з дільниці № 37 КП «Жилкомсервіс», позивачі були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, з 31 жовтня 1995 року по 09 вересня 1999 року (а. с. 65- 66, 129-130).

Згідно з довідкою Охоченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 24 липня 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були зареєстровані АДРЕСА_2 в домоволодінні своєї матері - ОСОБА_14 з 09 жовтня 2002 року по 20 серпня 2012 року (а. с. 74).

На час навчання позивачів у Харківському обліково-економічному технікумі - інтернаті вони були прописані у гуртожитку з 09 листопада 2011 року по 26 червня 2013 року.

Згідно з копій квитанцій позивач ОСОБА_6 здійснювала оплату за комунальні послуги у 2013-2014 роках.

08 січня 2015 року ГУМВС України в Харківській області зареєстровано заяву представника позивачів про перешкоди у користуванні вказаною квартирою.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

З огляду на те, що позивачі 09 червня 1999 року вибули на постійне місце проживання до іншого населеного пункту, тому втратили право на користування вказаною квартирою.

Разом з тим, згідно зі ст. 123 ЖК Української РСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством України, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Відповідно ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом ч. 2 та ч. 3 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що вникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що відсутні докази вселення позивачів у жиле приміщення як членів сім'ї наймача, правильно вважав, що такі не набули права користування вказаною квартирою.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає змісту ст. 332 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказів, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарг про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2015 року та додаткове рішення апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова