Справа № 185/2777/16-ц
Провадження № 2/185/1884/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Перекопського М. М.,
за участю cекретаря судового засідання Волошиної К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді у приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання соби такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 У вказаному будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_2, яка є колишньою дружиною позивача. Відповідач за зазначеною адресою не проживає більше шести місяців з квітня 2015 року, майна у будинку не має. Як на правову підставу позовних вимог позивач посилається на норми ч.1 ст.71 ЖК України, а також на ст.ст. 321,391 ЦК України та зазначає, що відповідач, будучи зареєстрованим в будинку, перешкоджає позивачу користуватися, розпоряджатися та володіти належним йому будинком. Тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним будинком.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав.
З урахуванням положень ст. ст. 169, 224 ЦПК України та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступні обставини.
Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2007 року, посвідченого Другою Павлоградською державною нотаріальною конторою /а.с.5/.
У будинку за вказаною адресою з 25 червня 2012 року зареєстрований відповідач - ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.5/. У судовому засіданні позивач пояснив, що на момент реєстрації відповідача він проживав з нею однією сім'єю без реєстрації шлюбу, але зареєстрував відповідача у будинку як члена своєї сім'ї та у подальшому одружився з відповідачем.
З 22 квітня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року /а.с.10,11/.
Згідно акту, складеного 16 березня 2016 року комісією Богданівської сільської ради Павлоградського району за участю сусідів, ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації з квітня 2015 /а.с.5а/.
Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Статтею 72 ЖК України передбачено порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Проте, ці зазначені позивачем правові норми не підлягають застосуванню да даних правовідносин, оскільки указаними правовими нормами, як і іншими матеріальними нормами глави 2 розділу ІІІ Житлового Кодексу України, регулюється користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду в той час як спір між сторонами виник з приводу користування жилим будинком, що належить позивачу на праві приватної власності. Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду регулюється главою 6 розділу ІІІ Житлового Кодексу України.
Позивач, звертаючись до суду з позовом, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у його будинку відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України у зв'язку з тим, що відповідач більше шести місяців не проживає у будинку.
Пленум Верховного Суду України в п. 11 Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України" роз'яснив, що змінити підставу позову суд має право тільки за згодою позивача.
У судовому засіданні позивачу було роз'яснено його право уточнити позовні вимоги, змінити підставу або предмет позову. Проте, відповідач не скористався таким правом та на полягав на задоволенні позову з підстав, зазначених у позовній заяві. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги з підстави заявленої позивачем задоволенню не підлягають.
Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги, заявлені позивачем на підставі ст. ст. 321, 391 ЦК України, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем не зазначено якими діями чи бездіяльністю відповідача порушуються права позивача, як власника будинку, щодо розпорядження користування чи володіння майном, а також не зазначено доказів на підтвердження цих обставин.
У судовому засіданні позивач суду пояснив, що відповідач не чинить перешкод у користуванні будинком, оскільки поизвач вільно ним користується. Також позивач пояснив, що відповідач не чинить перешкод у розпорядженні будинком, оскільки поизвач вже знайшов покупця цього будинку та отримав завдаток за продаж даного будинку. Позивач не зазначив суду щодо інших перешкод з боку відповідача.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов з підстав, заявлених у позовній заяві, задоволенню не підлягає.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що частиною другою ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У судовому засіданні поизвач пояснив, що відповідач виїхала з будинку жити в інше місце після того, як вони поругалися, що може свідчити про відсутність поважних причин відсутності відповідача. Крім того, на момент звернення з даним позовом до суду не пройшло одного року відсутності відповідача.
Відмова позивачу в задоволенні позовних вимог по заявленим позивачем підставам позовних вимог не позбавляє права позивача звернутись до суду з новим позовом за іншими підставами.
Керуючись ст.ст.10,11,57,60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання соби такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку

Суддя М. М. Перекопський