У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», поданою його представником Шулікою Аліною Володимирівною, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 1 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 24 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 28 650 євро зі сплатою 1,33% на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 23 березня 2010 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_3 не виконує зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 5 березня 2013 року виникла заборгованість в сумі 84 837,45 євро, що еквівалентно 881 461,11 грн. З огляду на зазначене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права позивачеві від свого імені продати предмет іпотеки та виселити відповідачів з квартири.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 листопада 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа в апеляційному порядку розглядалась неодноразово і останньою ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 1 липня 2015 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 листопада 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 1 липня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що банк не надав письмових доказів повідомлення відповідачів про необхідність погашення заборгованості та про виселення, отже, банком не виконано приписи, установлені ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР і ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», тому ці вимоги є передчасними.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

Судами встановлено, що 24 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 28 650 євро зі сплатою 1,33%на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 23 березня 2010 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_3 не виконувала зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 5 березня 2013 року виникла заборгованість у сумі 84 837,45 євро, що еквівалентно 881 461,11 грн.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 9 вересня 2015 року (справа №6-455цс15), яка згідно зі статтею 360 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди посилались на те, що матеріали справи не містять доказів отримання відповідачами вимоги про погашення заборгованість за кредитним договором та про добровільне виселення. Однак судами залишено поза увагою, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду, а висновок про те, що ОСОБА_6 є неналежним відповідачем - помилковий.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої та ухвала суду апеляційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скарг публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником ШулікоюАліною Володимирівною, задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 1 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова