Категорія 53 Головуючий у 1 інстанції Іванченко А.М.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.,

суддів - Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

за участю секретаря - Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (далі ПрАТ «Азовелектросталь») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Посилалася на те, що з 2 серпня 2011 року по 5 лютого 2015 року перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Азовелектросталь». 5 лютого 2015 року її було звільнено у звязку зі скороченням штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок з нею був проведений тільки 29 вересня 2015 року. У звязку з затримкою проведення повного розрахунку, на підставі ст. 117 КЗпП України, просила стягнути середній заробіток за період з 6 лютого 2015 року по день ухвалення рішення та відшкодувати моральну шкоду, розмір якої вона оцінила у 500 грн.

Заочним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Азовелектросталь» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 300 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено. Крім того, з відповідача стягнуто в дохід держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, в частині стягнення на її користь середнього заробітку, та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині у повному обсязі. Зокрема, посилається на те, що її звільнення було здійснено 5 лютого 2015 року, а датою фактичної виплати заборгованості з заробітної плати є 29 вересня 2015 року, тобто майже через 7 місяців. В табелі обліку робочого часу 5 лютого 2015 року відмічено як простій. Однак, вона була відкликана з простою і весь день знаходилася на підприємстві, була ознайомлена з наказом про звільнення, їй була видана трудова книжка, нею була здана перепустка на підприємство. З вини роботодавця не відбувся розрахунок у день звільнення та з наступного дня почалось порушення її права, передбаченого ст.43 Конституції України.

Позивачка ОСОБА_1 та представник ПрАТ «Азовелектросталь» в судове засідання апеляційного суду двічі не зявилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Від представника відповідача надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу. Тому, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, справа розглянута у відсутність позивачки та представника відповідача.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який підтримав скаргу та просив її задовольнити, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 працювала в ПрАТ «Азовелектросталь» з 2 серпня 2011 року по 5 лютого 2015 року на посаді прибиральника у ливарному цеху №195, що підтверджується записами у її трудовій книжці (а.с.9).

Відповідно до наказу №35к від 5 лютого 2015 року позивачка звільнена з підприємства у звязку зі скороченням штату, згідно п.1 ст.40 КЗпП України ( а.с. 6-10).

Сума заборгованості по заробітній платі сплачена ОСОБА_1 29 вересня 2015 року.

Відмовляючи позивачці у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 в день свого звільнення 5 лютого 2015 року не працювала, в табелі обліку робочого часу цей день відмічений, як день простою. Відповідачем був проведений повний розрахунок з виплати заробітної плати з позивачкою 29 вересня 2015 року, тобто, раніше дня звернення позивача з вимогою про стягнення середнього заробітку (27 жовтня 2015 року).Тому, підстав для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку немає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та стягуючи на її користь 300 грв., суд виходив з того, що внаслідок невиплати відповідачем позивачці частини заробітної плати вчасно, їй була спричинена моральна шкода, оскільки вона перебувала у скрутному матеріальному становищі через невиплату відповідачем зароблених нею коштів, що потребувалао від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

В цій частині ПрАТ «Азовелектросталь» рішення не оскаржує, тому, апеляційний суд, у відповідності до вимог ст.303 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції, відповідно до принципу диспозитивності, не має права робити будь які висновки.

Колегія суддів вважажє, що вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, поясненням сторін та наданим ними доказам дав належну оцінку і дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову.

Згідно із ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі ст. 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається зі справи, останнім днем роботи позивачки є 5 лютого 2015 року, про що свідчить табель обліку робочого часу, де в графі 5.02.2015 року стоїть позначка «Пн», якою, згідно з листом ПрАТ «Азовелектросталь», визначена відсутність працівника на роботі ( а.с. 24).

Виходячи з положень ст.116 КЗпП України, оскільки в день звільнення 5 лютого 2015 року ОСОБА_1 не працювала, вона мала пред»явити вимогу про проведення з нею повного розрахунку, у цьому разі у відповідача після пред»явлення такої вимоги виникає обов»язок його проведення та можлива відповідальність у відповідності зі ст.117 КЗ п П України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка не надала доказів на підтвердження того, що зверталася до відповідача з заявою про виплату суми заборгованості по заробітній платі. 27 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробьбітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Розрахунок з позивачкою відповідач здійснив 29 вересня 2015 року і цей факт нею не оспорюється, тому, враховуючи положення закону та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та виплати їй сереньго заробітку за час затримки розрахунку, оскільки вимога заявлена нею після повного розрахунку.

Посилання в скарзі на те, що в день звільнення позивачка була відкликана з простою, знаходилася на робочому місці, була ознайомлена з наказом про звільнення та отримала трудову книжку і здала перепустку на підприємство, є безпідставними, оскільки нічим не підтверджені та спротасовані наданими доказами.

Зокрема, наказів по підприємству про відкликання ОСОБА_1 з простою не видавалося. З наказу №35 від 5 лютого 2015 року про припинення трудового договору та довідки про здачу майново- матеріальних цінностей вбачається, що з наказом про звільнення позивачка ознайомлена 5 лютого 2015 року, здала перепустку в бюро перепусток 24 лютого 2015 року, іншими службами зроблені відмітки 23 лютого 2015 року. Відповідно до копії запису у книзі видачі трудових книжок за №3019 зроблено запис про отримання позивачкою трудової книжки 24 лютого 2015 року та стоїть підпис ОСОБА_1

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_2 не спростував надані відповідачем документи.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважажє, що доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, є необгрунтованими. Судом першої інстанції фактичні обставини з`ясовані повно та висновки суду відповідають встановленим фактам. Справа розглянута з дотриманням норм процесуального прва. Норми матеріального права застосовані відповідно до спірних правовідносин.

Тому, рішення суду підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга ОСОБА_1 відхиленню.

Керуючись ст. 307,308,313- 315 ЦПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 листопада залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Ігнатоля

Судді: Л.М.Кочегарова

ОСОБА_3