Cправа № 127/7231/16-ц
Провадження № 2/127/3243/16
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

01 грудня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Гуменюка К.П.,

секретаря Подоляк М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, які одночасно є законними представниками ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення,

в с т а н о в и в :

07 квітня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення.

Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 30 листопада 2015 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області за позивачем визнано право власності на ? частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 42,8 кв.м., загальною площею 66,8 кв.м.

У зазначеній квартирі позивач зареєстрована та проживала з 23 грудня 1997 року.

17 лютого 2015 року на підставі заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області, шлюб між сторонами розірвано.

12 липня 2015 року відповідач вигнав позивача з її квартири та зазначив, що буде жити у даній квартирі сам. Повернувшись до квартири на наступний день, ОСОБА_1 не змогла до неї увійти, адже у вхідних дверях було змінено замок, після чого позивач звернулась до ОСОБА_2 з проханням надати їй ключ від замка вхідних дверей їхньої спільної квартири, однак дане прохання було залишене без задоволення. Відповідач ОСОБА_2 до квартири позивача не впускає, чим перешкоджає їй користуватися житлом.

Окрім того, відповідач відмовився добровільно виділити позивачу кімнату для проживання та надати доступ до її житла, повернути їй особисті речі та інше майно, що змусило ОСОБА_1 звернутись до суду за захистом її прав.

Квартира придбана за спільні кошти сторін з метою спільного проживання в ній, однак відповідач домовленості про порядок користування квартирою, що належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності не виконує.

З огляду на зазначене вище, позивач звернулась до суду із даним позовом та просить суд вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1, встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши позивачу одну житлову кімнату площею 18,6 кв.м., підсобні приміщення квартири, а саме: коридор, туалет, кухню, ванну кімнату, залишити у спільному користуванні, зобов'язати ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 користуватись виділеною їй кімнатою площею 18,6 кв.м. та підсобними приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 до судового засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку. На адресу суду від позивача надійшла заява, у якій просить суд розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності її представника та зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити з наведених у позові обставин, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 до судового засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку. На адресу суду від представника відповідача надійшла заява, у якій просить суд відкласти розгляд справи у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не може прибути у судове засідання через зайнятість та ОСОБА_7 також не може прибути до судового засідання, оскільки останнього було викликано до Томашпільського районного суду Вінницької області для участі у іншому судовому процесі.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які одночасно є законними представниками ОСОБА_5 до судового засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Керуючись приписами ст. 224 ЦПК України, суд зазначає про те, що зазначені у заяві представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 причини не явки у судове засідання не визнаються судом поважними, оскільки, останній був повідомлений про розгляд справи, який призначений на 01 грудня 2016 року - 04 листопада 2016 року. Однак, як вбачається з наданої представником відповідача повістки про виклик до Томашпільського районного суду Вінницької області для у часті у справі № 146/573/16-ц, яку він надає як доказ поважності не прибуття до судового засідання та на підставі чого просить відкласти розгляд справи, ОСОБА_7 був повідомлений 09 листопада 2016 року.

З метою розгляду справи у розумні строки, визначені ЦПК України, та з огляду на те, що судове засідання по даній цивільній справі було призначено раніше, аніж у Томашпільському районному суду Вінницької області, суд вважає за необхідне визнати причини неявки сторони відповідача у судове засідання неповажними.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як було встановлено судом, що 05 грудня 1997 року ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) уклали біржовий контракт про купівлю-продаж нерухомості № 725, відповідно до умов якого продавці продали, а покупець купив трьохкімнатну квартиру № 20, яка складає 1/40 часток жилого цегляного будинку, загальною жилою площею 1530,5 кв.м., 1972 року будівництва, позначеного на плані літерою «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1. В постійне користування покупця відходить: коридор 20-1, ванна 20-2, туалет 20-3, комора 20-4, кухня 20-5, кімнати 20-6, 20-7, 20-8, частина підвалу площею 1,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 66,8 кв.м., житлова площа 42,8 кв.м.

Згідно технічного паспорту, власником вищезазначеної квартири є ОСОБА_2, квартира складається з 3 кімнат житловою площею 42,8кв.м., у тому числі: 1-а кімната 18,6 кв.м. (на плані № 6), 2-а кімната 12,1 кв.м. (на плані № 7), 3-я кімната 12,1 кв.м. (на плані № 8), кухня 8,8 кв.м. (на плані № 5), ванна кімната 2,1 кв.м. (на плані № 2), вбиральня 1,2 кв.м. (на плані № 3), коридор 9,4 кв.м. (на плані № 1), вбудована шафа 0,9 кв.м. (на плані № 4). Квартира обладнана балконом 1,6 кв.м. (а.с. 10).

Відповідно до довідки, виданої ТОВ «ЖЕО», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та постійно проживають: ОСОБА_2 (власник), ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_11 (син) та ОСОБА_3 (син) (а.с. 8).

Як вбачається з акту № 2199, складеного комісією у складі інженера ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_12, заступника начальника ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_13, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 Також встановлено, що за вищевказаною адресою фактично проживають без реєстрації ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 62).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 листопада 2015 року визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 42,8 кв.м., загальною площею 66,8 кв.м. (а.с. 4-6).

ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить ? частка квартири АДРЕСА_1 що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 42-44).

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно з частиною 1 статті 65 ЖК Української РСР, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 3 СК України встановлено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 4 від 07 лютого 2014 року роз'яснив, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Таким чином, якщо частина квартири (будинку) належить співмешканцю на праві власності, він може без згоди інших співвласників вселити до даної квартири батьків, своїх дітей та дружину.

В пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказується, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування спільним приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Частка власників квартири АДРЕСА_1 не може бути виділена у натурі, а тому існують підстави для визначення порядку користування цим приміщенням.

Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд звертає увагу на те, що встановлений порядок користування квартирою в подальшому може бути змінений, а також встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі не припиняє права спільної часткової власності, такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них та такі приміщення не завжди можуть точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.

З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, які одночасно є законними представниками ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши у користування ОСОБА_1 кімнату, позначену у технічному паспорті під № 6, площею 18,6 кв.м.

Залишити у спільному користуванні підсобні приміщення квартири АДРЕСА_1, а саме: коридор туалет, кухню, ванну кімнату.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні виділеною їй кімнатою, позначеною у технічному паспорті під № 6, площею 18,6 кв.м. та підсобними приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 1 102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області К.П. Гуменюк