АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Усика Г.І.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.10.2015 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А

У травні 2015 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, посилаючись на те, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 17.12.2007 укладений договір про надання кредитних коштів в сумі 500000 грн. 00 коп., та іпотечний договір про передачу в іпотеку нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, з терміном погашення кредиту в строк до 17.12.2032, та з оплатою 15,00 % річних.

Справа 753/9077/15
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2150/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Позивач виконав свої зобов'язання, надавши позичальнику кредитні кошти в повному обсязі, проте боржник не належним чином виконує умови договору, й станом на 05.05.2015 загальна заборгованість боржника перед банком за кредитним договором становить 601731 грн. 46 коп., яка складається з таких складових: 480780 грн. 57 коп. - заборгованість за кредитом; 58760 грн. 27 коп. - заборгованість по процентам; 7487 грн. 76 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 54702 грн. 86 коп. - штраф (процентна складова).

У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, позичальник передав у заставу нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка є його власністю, та на яку позивач просив звернути стягнення з підстав невиконання умов кредитного договору, та вирішити питання про виселення всіх мешканців квартири.

Заочним Дарницького районного суду м. Києва від 29.10.2015 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність, необґрунтованість рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач зазначає, що вирішуючи дану справу, судом не враховано положення ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а тому необґрунтованим є висновок суду про те, що відсутність даних про отримання відповідачами повідомлень № 30.1.0.0/2-ТАО від 19.03.2015 є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, а навпаки вважає, що вказане не може бути перешкодою, оскільки повідомлення були направлені банком на адресу відповідачів в обумовлений сторонами в договорі іпотеки спосіб, та законодавством не передбачено підтвердження Банком доказів вручення вказаних вимог-повідомлень.

Крім того, представник позивача вказує на те, що судом не враховано, що системний зв'язок ч. 1 та ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» за умов повного невиконання позивачем обов'язку щодо направлення заставодержателем боржнику письмової вимоги про усунення перешкод зобов'язання не є перешкодою для реалізації права заставодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки цей порядок згідно ст. 35 вищевказаного Закону передбачено для поза судового порядку звернення на предмет іпотеки та заставодавець під час розгляду справи у суді може заперечувати проти вимог заставодержателя або усунути таке порушення. Вважаючи рішення суду необґрунтованим просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача підтримав подану ним апеляційні скаргу з підстав викладених у них, просив про скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи в судів апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 17.12.2007 був укладений договір про іпотечний кредит щодо надання кредитних коштів в сумі 500000 грн. 00 коп.. Також між Банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір про передачу в іпотеку нерухомого майна - квартири загальною площею 83 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів, з терміном погашення кредиту в строк до 17.12.2032, та з оплатою 15, 00% річних.

Позивач виконав свої зобов'язання, надавши позичальнику кредитні кошти в повному обсязі, проте боржник не належним чином виконує умови договору, й станом на 05.05.2015 загальна заборгованість боржника перед банком за кредитним договором становить 601731.46 грн., яка складається з таких складових: 480780 грн. 57 коп. - заборгованість за кредитом; 58760 грн. 27 коп. - заборгованість по процентам; 7487 грн. 76 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 54 02 грн. 86 коп. - штраф (процентна складова).

У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, позичальник та ОСОБА_2, ОСОБА_3 передали у заставу нерухоме майно - квартиру загальною площею 83 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка є їх власністю, та на яку позивач просить звернути стягнення з підстав невиконання умов кредитного договору, та вирішити питання про виселення всіх мешканців квартири.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Банк у порушення вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не дотримався вимог щодо направлення у строк не менше ніж за тридцять днів письмових вимог про усунення порушення умов кредитного договору, оскільки встановив, що направлені банком вимоги на адресу відповідачів, не були вручені їм під особистий підпис.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 т. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. ( Частина перша статті 35 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3795-VI від 22.09.2011 )

Так, з матеріалів справи вбачається, що 01.04.2014 відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» Банк на адресу позичальника-іпотекодавця ОСОБА_1, а також іпотекодавців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рекомендованими листами направив повідомлення вимоги за № 30.1.0.0/2-ТАО від 19.03.2015 про усунення порушення за кредитним зобов'язанням ОСОБА_1 згідно кредитного договору № КІL0GI від 17.12.2007, про прийняття банком рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № КІL0GI від 17.12.2007 - квартиру загальною площею 83, 00 м. кв. житловою площею 42, 50 м. кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , іпотекодавцями якої є ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та вимогу про виселення з неї у тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги у разі не усунення порушення. В матеріалах справи відсутні дані про її отримання відповідачами.

Разом з тим, частиною 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

У п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Разом з тим, суд першої інстанції на вказані норми матеріального права та роз'яснення ВССУ уваги не звернув, у зв'язку з чим помилково вважав, що відсутність даних про отримання відповідачами повідомлень № 30.1.0.0/2-ТАО від 19.03.2015 є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, та безпідставно відмовив позивачу у захисті його порушених прав, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, так як таке право передбачене п. 4.3 Іпотечного договору від 17.12.2007.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Колегія суддів вважає можливим визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ « КБ «ПриватБанк» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні - 667000 (шістсот шістдесят сім тисяч) гривень 00 копійок, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Що ж стосується вимог позивача про виселення відповідачів зі спірного жилого приміщення, то колегія суддів приходить до висновку що такі вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя ухвалює рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Така правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 у справі № 6-39 цс15, яка згідно абз. 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1, та яка була передана в іпотеку, була придбана не за рахунок отриманих забезпечених нею кредитних коштів, оскільки відповідно до п. 1.3 договору про іпотечний кредит від 17.12.2007, кредит надавався відповідачу саме для поліпшення якості вказаної квартири, а тому колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення позову в частині вимог про виселення без надання іншого жилого приміщення немає.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наявністю порушення норм матеріального права знайшли своє підтвердження. Разом з тим, позовні вимоги визнані обґрунтованими лише в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. В зв'язку з цим апеляційна скарга та позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права (стаття 309 ЦПК України).

На підставі викладеного вище колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И РІ Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29.10.2015 - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» за Договором про іпотечний кредит № KIL0GI від 17.12.2007 у розмірі 601731.46 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 83,33 кв.м., житловою площею 42,5 кв.м., яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні - 667000 (шістсот шістдесят сім тисяч) гривень 00 копійок, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: