У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 12 листопада 2014 року між ним і ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладений договір фінансового лізингу № 001199, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався придбати предмет лізингу - автомобіль «Fiat Doblo» та передати його позивачу у строк та на умова, передбачених договором. Відповідно домовленості, досягнутої під час попередніх переговорів, позивач оплатив рахунок на суму 18 000 грн та 90 000 грн, однак відповідач відмовився передавати автомобіль, вказавши, що сплачена сума у розмірі 18 000 грн є комісією за організацію та оформлення договору. Позивач вважає, що зазначений договір порушує його права як споживача, містить несправедливі умови, а також суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг». Враховуючи викладене, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 12 листопада 2014 року та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь кошти, сплачені за договором.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 26 березня 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 12 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнено з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 сплачену комісію за організацію договору в сумі 18 000 грн та 90 000 грн авансового платежу.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 26 березня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 12 листопада 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_3 укладений договір фінансового лізингу № 001199, предметом якого є автомобіль -«FiatDoblo» вартістю 180 000 грн.

Умовами договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії з організації та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу).

Згідно з п. 8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, що визначена у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 180 000 грн, відсоток платежів - 50%, сума виплат - 90 000 грн, щомісячний платіж - 7 500 грн, комісія за організацію (10%) - 18 000 грн та комісія за передачу (3%) - 5 400 грн.

Згідно з додатком № 2 до договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу становить - 180 000 грн, авансовий платіж - 50%, сума лізингу - 90 000 грн, викупна вартість - 2 700 грн, відсоткова ставка - 12,50% , комісія - 5% та щомісячний платіж - 2 261 грн, а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу, комісію за передачу автомобіля в сумі 5 400 грн.

12 листопада 2014 року ОСОБА_3 здійснив оплату комісії за організацію договору лізингу в сумі 18 000 грн, 21 листопада 2014 року сплатив авансовий платіж в сумі 90 000 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що умови оспорюваного договору є несправедливими, встановлюють жорстку відповідальність позивача за порушення умов договору, усуваючи від відповідальності відповідача, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій не врахували положення ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та залишили поза увагою порядок здійснення сплати лізингових платежів, що встановлені договором фінансового лізингу та додатками до нього.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону.

Визнаючи недійсним оспорюваний договір на підставі ч. 2, п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суди попередніх інстанцій не врахували, що для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1, ст. 3 ч. 3 ст. 509 ЦК України): по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Внаслідок такої неповноти суди не визначили, які умови договору є несправедливими (враховуючи, що договір містить 14 пунктів); на підставі яких ознак умови договору є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони уклали цивільно-правовий договір, який оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов, у тому числі щодо прав та відповідальності сторін договору.

Сторони є вільними в укладенні договору (ст. 627 ЦК України) і при розгляді справи суди мали ці обставини врахувати, визначаючи характер правовідносин та норми матеріального права.

На вказані обставини звертав увагу у апеляційній скарзі представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» і в силу наданих процесуальних повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте апеляційна інстанція не врахувавши доводи апеляційної скарги, залишила без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргутовариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити.

Рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 26 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук