Справа № 367/8227/15-ц
ІРПІНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючої судді Оладько С.І.,

при секретарі Костяк В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до національного університету Державної податкової служби України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом,відповідно до якого зазначив,що він працював в навчальному закладі - Національному університеті Державної податкової служби України, з 03.03.1971 р. відповідно до наказу № 136 від 10.03.1971 р.

Загальний стаж роботи згідно довідки № 2144/01-12 від 21.07.2015 року складає 47 років 09 місяців 11 днів, науково-педагогічний стаж роботи складає 42 роки 11 місяців 12 днів.

До цього часу і раніше у нього не було і не могло бути підстав для звільнення, так як він сумлінно виконував свої трудові обовязки та посадову інструкцію.

Однак, Наказом № 465-к від 28.08.2015 року «Про звільнення науково-педагогічних працівників», його звільнено з посади старшого викладача кафедри економічної теорії Національного університету державної податкової служи України.

Вказане звільнення його з посади старшого викладача вважає незаконним та безпідставним виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 статті 36 Кодексу Законів про працю України закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. За угодою сторін може припинятись як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Таке припинення можливе у будь-який час, коли між власником або уповноваженим ним органом і працівником досягнуто угоду про припинення трудового договору. Пропозиція про припинення трудового договору може надходити як з боку працівника, так і власника або уповноваженого ним органу. Якщо інша сторона погоджується з висловленою пропозицією, то вважається, що сторони досягай угоди про припинення трудового договору, і працівник звільняється з роботи.

Згідно Розяснення щодо правомірності дій ОСОБА_1 від 18.09.2013 року яке було надано начальником юридичного відділу ОСОБА_2 для декану облікового-економічного факультету ОСОБА_3, завідувачу навчального відділу ОСОБА_4 та завідувачу кафедрою економічної теорії ОСОБА_5, вказувалося, що:

«Стосовно старшого викладача кафедри економічної теорії ОСОБА_1, то у 2008 році з ним був укладений контракт на строк дії якого закінчився 31.08.2009 року.

Відповідно до п. 5.4. Контракту за два місяці до закінчення строку його дії він може бути продовжений чи укладений на новий строк. У разі не виконання цього пункту трудові відносини повинні бути розірвані шляхом укладення додаткової угоди про розірвання контракту та оформлення відповідного наказу про звільнення. Так як, відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є закінчення строку його дії (безстрокового, строкового), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

В звязку з тим, що процедури розірвання контракту з ОСОБА_1 не відбулось, то трудові правовідносини з ним трансформувалися у безстрокові.»

Згідно витягу з наказу від 01.09.2014 року № 246-к Національного університету Державної податкової служби України про укладення контрактів з науково-педагогічними працівниками, а саме з ст. викладачем кафедри економічної теорії ОСОБА_1.

З даним наказом № 246-к від 01.09.2014 року ОСОБА_1 ознайомився лише 20.11.2015 року.

Враховуючи вище вказане, між ОСОБА_1 та Національним університетом Державної податкової служби України трудові правовідносини стали безстроковими і розірвати даний трудовий договір можна лише за ст. 40 Кодексу Законів про працю України, але ОСОБА_1 не допускав порушень трудового розпорядку та дисциплінарні стягнення на нього протягом його робочого стажу не накладалися.

Позивач зазначає, що причини його звільнення, наведені в наказі, не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає,що згідно ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про вищу освіту», Вчена рада немає права приймати рішення стосовно прийняття його на роботу.

Згідно п. 4.3.2 Статуту НАЦІОНАЛЬНОГО УНІВЕРСИТЕТУ ПОДАТКОВОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ від 10.05.2012 року, ректор Університету приймає та звільняє з роботи науково-педагогічних, педагогічних працівників, інших працівників Університету. Прийняття на роботу та звільнення з роботи керівників структурних підрозділів та їх заступників може здійснюватись за контрактом у випадках передбачених законодавством України.

Таким чином, відповідач звільнив його без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобовязаний поновити його на попередній роботі.

Крім того, враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення йому не було нараховано середньомісячну заробітну плату відповідач при поновленні його на раніше займаній посаді зобовязаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також,позивач зазначив,що відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до його моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня свого життя. Всі зазначені моральні страждання нанесені йому незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитись на його здоровї.

Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює в 5000 гривень.

Позивач просив поновити його на посаді старшого викладача кафедри економічної теорії Національного університету Державної податкової служи України.

Стягнути з Національного університету Державної податкової служи України, в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 6 685, 14 грн.

Зобовязати Національний університет Державної податкової служи України відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

У послідуючому позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог,відповідно до якої зазначив,що свої позовні вимоги, викладені в позовній заяві від 26 листопада 2015 року він підтримує в повному обсязі.

Також зазначив,що на день розгляду справи 14 грудня 2015 року минуло вже 76 робочих днів з дня звільнення його з займаної посади.

Згідно довідки про доходи № 667/С/183 від 09.12.2015 року ОСОБА_1 за перший і другий квартал 2015 року отримав 13 370,27 грн.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який відповідач зобовязаний сплатити на його користь, складає 8 194,32 грн. (13 370,27 грн./фактична заробітна плата за перший і другий квартали 2015 року/ : 124 дні/кількість фактично відпрацьованих робочих днів за перший і другий квартали 2015 року/= 107,82 грн. / розмір середньої заробітної плати/ х 76 днів/ кількість днів вимушеного прогулу/ = 8 194,32 грн.).

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ч. 2 ст. 56 ЗУ «Про вищу освіту». Робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи та інших трудових обовязків. Робочий час наукового працівника включає час виконання ним наукової, дослідницької, консультативної, експертної, організаційної роботи та інших трудових обов язків. Робочий час педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної методичної організаційної роботи та інших трудових обовязків.

Норми часу навчальної роботи у вищих навчальних закладах державної та комунальної форми власності (крім вищих навчальних закладів, що мають статус національного або дослідницького) визначаються центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки за погодженням із заінтересованими державними органами. Норми часу методичної наукової організаційної роботи визначаються вищим навчальним закладом.

Максимальне навчальне навантаження на одну ставку науково-педагогічного працівника не може перевищувати 600 годин на навчальний рік.

Згідно наказу № 1113 від 23.08.2012 року затверджено навчальне навантаження науково - педагогічних працівників університету на 2012 - 2013 н. р. згідно штатного розпису, а саме ОСОБА_1 призначити навчальне навантаження у розмірі 463 годин з ставкою до оплати 0,5. З даним навчальним навантаженням ОСОБА_1 не погодився і відмовився підписати та зазначив зменшення педагогічного навантаження на 2012-2013 н. р. до 0,75 ставки викликали запитання, а переформатування і не прозоре зменшення до 0,5 ставки потребує обговорення і вирішення цього питання по кожному працівнику кафедри згідно чинного законодавства України.

Згідно наказу № 1316 від 30.08.2013 року навчальне навантаження науково - педагогічних працівників університету на 2013 - 2014 н. р. згідно штатного розпису, а саме ОСОБА_1 призначити навчальне навантаження у розмірі 229 годин з ставкою до оплати 0,25. З даним навчальним навантаженням ОСОБА_1 не погодився.

Згідно наказу № 1335 від 29.08.2014 року навчальне навантаження науково - педагогічних працівників університету на 2014 - 2015 н. р. згідно штатного розпису, а саме ОСОБА_1 призначити навчальне навантаження у розмірі 226 годин з ставкою до оплати 0,25. З даним навчальним навантаженням ОСОБА_1 не погодився.

З вересня 2013 року він відмовився отримувати заробітну плату через неправомірне встановлення навчального навантаження в знак протесту і порушення ч. 2 ст. 56 ЗУ «Про вищу освіту», що вбачається якщо переглянути додатки про призначення навчального навантаження за 2013-2014 н. р. ОСОБА_6 який становить 1230 годин і ставку до оплати 1,5 та ОСОБА_7 становить 1155 годин з ставкою до оплати 1,5.

Згідно реєстру депонованих сум на 01.08.2015 року ОСОБА_1 з 01.10.2013 року по 28.11.2014 року знаходиться невиплачена заробітна плата у сумі 25 373,87 грн.

Позивач просив стягнути з Національного університету Державної податкової служби України на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 8 194,32 грн.

Стягнути з Національного університету Державної податкової служби України на його користь невиплачену заробітну плату з 01.10.2013 року по 28.11.2014 року в сумі 25 373,87 грн., яка знаходиться на депонованому рахунку Національного університету Державної податкової служби України.

Заяви про збільшення позовних вимог позивач подавав до суду 04.01.2016р,18.01.2016р,01.02.2016р,05.02.2016р та 12.02.2016р,відповідно до яких позивач збільшував середній заробіток за час вимушеного прогулу і відповідно до заяви про збільшення позовних вимог,поданої 12.02.2016р позивач просив стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у суммі 13369гр 68 коп та невиплачену заробітну плату з 01.10.2013 року по 28.11.2014 року в сумі 25 373,87 грн., яка знаходиться на депонованому рахунку Національного університету Державної податкової служби України.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги,просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав просив у позові відмовити,посилався на ті обставини,що позивач пропустив строки позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами про поновлення на роботі.Крім того,представник зазначив,що позивач з 2013р відмовився отримувати свою заробітну плату,відповідно до довідки позивачу нараховано заробітну плату у повному обсязі,яку він може отримати у касі університету.Також зазначив,що позивач був правомірно звільнений із займаної посади,поскільки у 2014р він не пройшов конкурс на зайняття вакантної посади,наказом №246-к від 01.09.2014р йому було продовжено термін контракту до 31.08.2015р і поскільки він у червні 2015р знову не пройшов конкурс ,то наказом № 465-к від 28.08.2015 року його було звільнено із займаної посади по п 2 ст. 36 КЗпП України. Представник просив у позові відмовити у повному обсязі.

Суд,заслухавши пояснення сторін,покази свідка,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.3 ЦПК України «Кожна особа має право у порядку,встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У випадках,встановлених законом,до суду можуть звертатися органи та особи,яким надано право захищати права,свободи та інтереси інших осіб,або державні чи суспільні інтереси».

Відповідно до ст..11 ч 1 ЦПК України «Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі».

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України «Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених ст.. 61 цього Кодексу».

Відповідно до ст.. 61 ч 3 ЦПК України «Обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини».

У судовому засіданні встановлено,що ОСОБА_8, працював в навчальному закладі - Національному університеті Державної податкової служби України, з 03.03.1971 р. відповідно до наказу № 136 від 10.03.1971 р.

Загальний стаж роботи згідно довідки № 2144/01-12 від 21.07.2015 року складає 47 років 09 місяців 11 днів, науково-педагогічний стаж роботи складає 42 роки 11 місяців 12 днів.

Наказом № 465-к від 28.08.2015 року «Про звільнення науково-педагогічних працівників», ОСОБА_1І звільнено з посади старшого викладача кафедри економічної теорії Національного університету державної податкової служи України по ст..36 п 2 КЗпП України у зв»язку із закінченням строку дії контракту,що стверджується у судовому засіданні копією відповідного наказу (а.с.94-96).

Відповідно до ст..36 п 2 КЗпП України «Підставами припинення трудового договору є закінчення строку ( п 2 і 3 ст.23)крім випадків,коли трудові відносини фактично тривають і кожна з сторін не поставила вимогу про їх припинення».

У судовому засіданні було встановлено,що у 2008 році з позивачем ОСОБА_1І був укладений контракт ,строк дії якого закінчився 31.08.2009 року.Дані обставини справи не заперечуються сторонами по справі.

Як вбачається із листа (а.с.12) відповідно до пункту 5.4. Контракту за два місця до закінчення строку його дії він може бути продовжений чи укладений на новий строк. У разі, не виконання цього пункту трудові відносини повинні бути розірванні шляхом укладання додаткової угоди про розірвання контракту та оформленням відповідного наказу про звільнення.

Враховуючи,що після закінчення строку трудового договору 31.08.2009 року трудові відносини позивача із відповідачем продовжились і жодна із сторін не вимагала їх припинення,суд вважає дія цього договору є продовженою на невизначений строк.

Заперечуючи проти позову представник відповідача посилався на ті обставини,що наказом Університету від 01.09.2014 №246-к ОСОБА_1 було продовжено термін роботи до 31.08.2015 року,тобто із позивачем фактично був укладений новий контракт до 31.08.2015р.

Дані заперечення суд вважає надуманими та безпідставними,поскільки відповідно до ч 3 ст. 21 КЗпП України Контракт є особливою формою трудового договору,в якому строк його дії,права ,обов»язки і відповідальність сторін(в тому числі матеріальна),умови матеріального забезпечення і організації праці працівника,умови розірвання договору,в тому числі дострокового,можуть встановлюватися угодою сторін».

У судовому засіданні було встановлено,що наказом № 246-к від 01.09.2014р було наказано укласти контракти та продовжити термін роботи,у тому числі і з позивачем по справі ОСОБА_1І,що стверджується у судовому засіданні копією наказу та списком осіб,з якими необхідно було укласти контракти до обрання за конкурсом (а.с.92-93).

Також було встановлено,що позивач по справі ОСОБА_1І відмовився від укладання зазначеного контракту,про що є відповідна відмітка (а.с.93),дана обставина не заперечується позивачем по справі та визнається відповідачем по справі.Тому посилання відповідача на ті обставини,що сам наказ №246-к від 01.09.2014р є фактично новим контрактом, суд вважає надуманим та безпідставним.

Враховуючи викладені обставини справи,суд вважає звільнення позивача ОСОБА_1І наказом № 465-к від 28.08.2015 року по п 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним.

Однак,суд відмовляє позивачу у захисті його порушеного права,поскільки ним пропущений строк для звернення до суду із позовом про поновлення на роботі та не заявлено клопотання про поновлення йому даного строку.

Відповідно до ст.. 233 КЗпП України «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного,районного у місті,міського чи міськрайонного суду і тримісячний строк,з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права,а у справах про звільнення- в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У судовому засіданні було встановлено,що позивач ОСОБА_1І наказ № 465-к про звільнення отримав 01.09.2015р,про що позивач власноручно написав заяву 01.09.2015р на ім.»я завідуючого кафедри економічної теорії ОСОБА_5А (а.с.76).Дану заяву позивач надав до суду 01.02.2016р одночасно із заявою про збільшення позовних вимог (а.с.73-74).ОСОБА_5 позовом про поновлення на роботі позивач ОСОБА_1І звернувся до Ірпінського міського суду 27.11.2015р (а.с.1),тобто пропустивши строк,встановлений ст.. 233 КЗпП України.

Поскільки позивач не заявив клопотання про поновлення йому пропущеного строку,а відповідач наполягає на застосуванні наслідків пропущення строків для звернення до суду із позовом про поновлення на роботі,суд відмовляє ОСОБА_1І у позовних вимогах про поновлення його на роботі.

Відповідно до ст.. 235 КЗпП України «При винесенні рішення про поновлення на роботі,орган,який розглядає трудовий спір,одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу».

Поскільки суд відмовляє позивачу у його вимогах про поновлення на роботі,то відповідно до ст.. 235 КЗпП України відсутні підстави до задоволення і вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,у зв»язку з чим суд відмовляє позивачу у позовних вимогах про стягнення із відповідача на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у суммі 13369гр 68 коп.

Позивач просить стягнути із відповідача на його користь моральну шкоду у суммі 5000гр.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач не надав до суду жодного доказу на підтвердження тих обставин,що відповідачем по справі було порушено законні права позивача і дані порушення призвели до моральних страждань позивача, втрати його нормальних життєвих звязків ,які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв»язку з викладеним суд відмовляє позивачу у позовних вимогах про стягнення із відповідача на його користь моральної шкоди у суммі 5000гр.

Також,позивач просить стягнути із відповідача на його користь невиплачену заробітну плату з 01.10.2013 року по 28.11.2014р в сумі 25 373,87 грн., яка знаходиться на депонованому рахунку Національного університету Державної податкової служби України.

У судовому засіданні було встановлено,що позивач з 2013р відмовився отримувати заробітну плату,яку йому нараховував відповідач.Дані обставини позивач виклав у своїй заяві про збільшення позовних вимог.Дані обставини підтвердив у судовому засіданні представник відповідача.

Згідно довідки №205/01-21 від 26.01.2016р ,виданої ОСОБА_1І Національним Університетом Державної податкової служби України ,станом на 01.10.2015р та на 21.01.2016р розмір депонованої заробітної плати складає 26 268гр 74 коп (а.с.175).

У судовому засіданні було встановлено,що позивач не позбавлений можливості отримати зазначені кошти через касу відповідача,дані кошти позивач не отримує з власної волі,будь-яких доказів тих обставин,що відповідач відмовляється виплатити позивачу зазначені кошти чи позивачу у інший спосіб чиняться перешкоди в отриманні даних коштів,до суду надано не було.Також,до суду не було надано жодного доказу на підтвердження тих обставин,що за період з 01.10.2013 року по 28.11.2014р позивачу відповідачем неправильно було нараховано заробітну плату чи з порушенням строків,визначених ст.. 115,116 КЗпП України.Тому суд вважає відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача неотриманої позивачем з власної волі заробітної плати за період з 01.10.2013 року по 28.11.2014 року в сумі 25 373,87 грн,у зв»язку з чим суд відмовляє позивачу у даних позовних вимогах.

На підставі ст. 36,233,235,237-1 КЗпП України,керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 213-218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

ОСОБА_1 у позові відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Ірпінський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

З мотивованим рішенням суду сторони зможуть ознайомитись 27.02.2016 р.

Суддя: ОСОБА_9