Ухвала

іменем україни

11 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Журавель В.І.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним вище позовом, у якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу з додатками від 27 січня 2015 року № 000293 та стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна») сплачені ним кошти в розмірі 186 тис. грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 січня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» був укладений договір фінансового лізингу № 000293 з додатками, згідно із умовами якого предметом лізингу є автомобіль Kia Cee'd.

В оспорюваному правочині було визначено, що лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором.

В усній формі представник товариства роз'яснив, що він повинен спочатку сплатити передплату за автомобіль у сумі 186 тис. грн шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів йому буде передано предмет лізингу в користування.

Передплата була здійснена в той же день уповному розмірі.

Однак відповідачем не було роз'яснено призначення платежу, з якого сума в розмірі 31 тис. грн є адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору.

Даний платіж передбачений договором, але йому не надали можливість детально ознайомитися з умовами договору до його підписання. Крім того, протягом декількох днів предмет лізингу так і не був йому переданий.

Посилаючись на те, що оспорюваним правочином порушені його права як споживача, ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 000293 від 27 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Євролізинг Україна». Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 186 тис. грн.

У касаційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна» просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що 27 січня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_3 було укладено договір фінансового лізингу з додатками до нього, згідно з яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб Кіа Cee'd, який вказаний у п. 1.1 договору та зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності (п. 1.6 договору).

27 січня 2015 року ОСОБА_3 сплатив на користь ТОВ «Євролізинг Україна» авансовий платіж у сумі 186 тис. грн.

Звертаючись з вимогою про визнання договору недійсним, ОСОБА_3 посилався на те, що, укладаючи його, був введений в оману, оскільки отримав недостовірну інформацію про умови договору, а також помилявся щодо обставин, обумовлених цим правочином. Також зазначав про несправедливі умови договору щодо нього, як споживача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про невідповідність вимогам ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця положення договору, викладені у п. 1.4, про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Крім того, суд виходив із того, що несправедливими є умови п. 12.1 договору фінансового лізингу, що дає підстави для стягнення з відповідача невиплачених коштів.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що п. 12.1 спірного договору встановлено жорстку односторонню відповідальність позивача - лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності.

Проте з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон) фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 2 Закону визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 11 Закону лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Згідно із ч. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору й підписав кожну його сторінку, усвідомлюючи всі ризики та особливості, що є притаманні договорам лізингу.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що позивачем не були виконані вимоги п. п. 1.7 та 4.1 договору щодо сплати в повному обсязі комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 9 300 грн, оскільки позивачем фактично сплачено адміністративний платіж в сумі 31 тис. грн та авансовий платіж в сумі 155 тис. грн, тому у відповідача ще не виникло обов'язку щодо передачі предмета лізингу, оскільки строки його передачі (120 робочих днів) починають свій відлік лише після повної сплати позивачем вищевказаного лізингового платежу.

Дійшовши висновку про те, що позивач сплатив 186 тис. грн як авансовий платіж згідно з умовами договору, суд на зазначене уваги не звернув та не врахував, що в матеріалах справи наявні дві квитанції з різним призначенням платежу.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

На зазначене суд апеляційної інстанції також уваги не звернув, застосувавши положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив, у чому саме полягає несправедливість окремого положення договору фінансового лізингу, оскільки сам договір містить 14 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, не вказав, чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсним саме цієї умови договору.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції на порушення положень ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з договору фінансового лізингу.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2016 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик