Справа №487/7824/15-ц 16.05.2016 16.05.2016 16.05.2016
Провадження №22-ц/784/1262/16
Головуюча першої інстанції : Корнешова Т.В.
Категорія-27 Доповідач апеляційної інстанції: Галущенко О.І.
У Х В А Л А

Іменем України

16 травня 2016 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

Серебрякової Т.В.

із секретарем: Горенко Ю.В.

з участю:

представників:

позивачки - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» ( далі - ПАТ «Держощадбанк») на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26. 01. 2016 р., у справі за

позовом

ОСОБА_5 до ПАТ «Держощадбанк» про визнання пункту 5.2. договору відновлювальної кредитної лінії недійсним,

встановила:

03.10.2015 р. ОСОБА_5 звернулася з позовом до ПАТ «Держощадбанк» про визнання договору відновлювальної кредитної лінії недійсним.

Позивачка зазначала, що 02.08.2007 р. вона уклала з відповідачем договір відновлювальної кредитної лінії, а саме, кредитний договір № 1805-н за умовами якого їй було надано кредит у розмірі 807000 грн. 00 коп. з відсотковою ставкою 17,5% річних та терміном повернення отриманих коштів до 02.08.2017 р.

Як на підстави недійсності кредитного договору позивач посилалася на невиконання вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо надання Банком необхідної інформації про умови кредитування та включення до договору несправедливих умов щодо сплати непропорційно великої компенсації у разі невиконання зобов'язань за договором.

Зокрема несправедливою умовою вона вважає передбачений п.5.2. договору обов'язок позичальника сплачувати пеню в розмірі 17% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що в цілому перевищує 50 відсотків вартості наданих кредитних послуг.

Посилаючись на ці обставини та положення п.5 ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просила про визнання зазначеної умови договору недійсною.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26. 01. 2016 р. вимоги позивачки задоволено.

Цим рішенням ухвалено про визнання недійсним п.5.2 договору відновлювальної кредитної лінії щодо сплати пені за прострочення зобов'язання у розмірі 17% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

В апеляційній скарзі Банк ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, неналежну оцінку доказів та неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах оскарження, визначених ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Згідно з приписами ст. ст. 203-204 ЦК України, зміст правочину не може суперечити положенням цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК, дійсним є договір, який відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а сторони при його укладенні в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до приписів ст. 1054 ЦК України є умови про предмет, ціну, строк його дії, права та обов'язки сторін договору, а також інші умови щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін договору має бути досягнуто згоди.

Зокрема, такими істотними умовами являються умови про розмір та порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до положень ч.1, ч. 3 ст. 549 ЦК України предметом неустойки ( штрафу, пені) є грошова сума або інше майно, які боржник має передати кредиторові у разі порушення зобов'язання.

Пенею, є неустойка, що обчислюється від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовєязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ч.2 ст.551 ЦК якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки встановлений законом може бути збільшений у договорі.

Діюче цивільне законодавство не містить норм, які б обмежували свободу договору щодо встановлення у кредитних договорах зі споживачем розміру пені (максимального чи мінімального).

В той же час, норма ч.3 ст. 551 ЦК передбачає механізм зменшення розміру нарахованої пені на підставі рішення суду.

Що стосується спеціального закону, яким врегульовано правовідносини споживачів та надавачів послуг, то ним передбачена пряма заборона на включення до кредитного договору умов, які є несправедливими.

Так, відповідно до вимог частин 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції на час укладення договору кредитної лінії) умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних

прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими, згідно з п.5 ч.3 названої статті Закону є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості

продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором

Частина 5 ст. 18 Закону передбачає, що в разі визнання положення договору несправедливим, воно на вимогу споживача може бути змінено або визнано недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що 02.08.2007 р. позивач уклала з Банком договір відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого їй було надано кредит у розмірі 807000 грн. 00 коп. з відсотковою ставкою 17,5% річних та терміном повернення отриманих коштів до 02.08.2017 р.

При цьому до договору (п.5.2 ) було включено умову про те, що за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплатити на користь банку пеню у розмірі 17% від суми просроченного платежу за кожний день прострочення.

Така умова договору є несправедливою, оскільки всупереч принципу добросовістності породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків споживача, що виявилося у покладенні на нього вимоги про сплату 6205 відсотків від суми неповернутого кредиту та /або несплачених відсотків на рік за порушення строку сплати кредиту та/ або процентів.

Такий розмір пені при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50% вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив зазначені обставини справи, належним чином врахував наведені приписи норм матеріального права і прийшов обгрунтованого зібраними доказами висновку про несправедливість умов пункту 5.2 договору, на підставі чого ухвалив законне рішення про визнання цієї умови договору недійсною.

Доводи апеляційної скарги про те, що включення цих умов до договору відбулося за погодженням з позивачкою не заслуговують на увагу, оскільки незалежно від виконання Банком вимог ст. 11 Закону України щодо надання усієї інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, останній відповідно до приписів ст. 18 Закону № 1023- XII не повинен включати до кредитного договору несправедливих умов під страхом їх недійсності.

Не заслуговують на увагу і посилання на те, що фактично банком нарахування пені здійснювалося у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, який не перевищує меж встановлених ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11 1996р.

По - перше, відповідно до преамбули цього закону та

рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 р. цей закон підлягає застосуванню тільки у правовідносинах юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

По-друге, застосування норм цього закону у спірних правовідносинах є одностороннім з боку Банку так, як змін до договору кредитної лінії і зокрема до п. 5.2 сторони не погоджували.

При цьому, як вбачається із змісту рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.12.2015 р. ( а. с. 123-126) нарахована банком пеня, навіть із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ, все рівно перевищує 50 відсотків вартості кредиту та встановленої договором плати за користуванням кредитними коштами.

Встановлене не дає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» - відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26. 01. 2016 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: В.В.Самчишина

Т.В. Серебрякова