Номер провадження: 22-ц/785/2082/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 «Про стягнення грошових коштів», за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 «Про визнання недійсним договору позики та акту прийому-передачі грошових коштів», за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 «Про визнання недійсним договору позики та акту прийому-передачі грошових коштів», за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2014 року задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 та стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 458 615 грн., що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ складає 150 000 дол. США, в межах вартості 1/2 частини нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в м. Одесі, вул. Ак. Вільямса, № 59-в, корпус 1, та 1/2 частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; у задоволені зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення набрало законної сили відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 вересня 2014 року.

30.10.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що постановою Першого Київського ВДВС ОМУЮ від 06.11.2014 року йому було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з посиланням на те, що суд в своєму рішенні від 05.03.2014 року не вказав, в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2015 року доповнено резолютивну частину рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2014 року: стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 458 615 грн., що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ складає 150 000 дол. США, в межах вартості 1/2 частини нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в м. Одесі, вул. Ак. Вільямса, № 59-в, корпус 1, та 1/2 частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

28.12.2015 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на вказане додаткове рішення районного суду, по якій просить додаткове рішення скасувати, заяву про ухвалення додаткового рішення направити на новий розгляд до районного суду, посилаючись на незаконність, необґрунтованість додаткового рішення, а також на порушення районним судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення, як зі спадкоємців померлого ОСОБА_5, заборгованості за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 В обґрунтування позову посилався на те, що 1 грудня 2006 року він за договором позики передав ОСОБА_5 сто пятдесят тисяч доларів США строком до 1 липня 2007 року. У березні 2007 року ОСОБА_5 помер. Оскільки спадкоємці померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відмовились повернути борг, позивач просив стягнути з них з урахуванням індексу інфляції та 3% річних борг у сумі 199848,49 доларів США, що становить 1510845,66 грн.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічними позовами про визнання недійсними договору позики та акту приймання-передачі грошових коштів, укладених між ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_5 Зустрічні позови мотивовані тим, що договір позики укладено з порушенням норм Сімейного кодексу України без згоди дружини позичальника, а правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків та вчинений в доларах США, що не передбачено чинним законодавством України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 8 грудня 2010 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2011 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Зустрічні позови ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було задоволено частково, договір позики від 01.12.2006 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_5, був визнаний недійсним. В решті вимог було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 18 квітня 2012 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 8 грудня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2011 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

5 березня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 458 615 грн., що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ складає 150 000 доларів США, в межах вартості 1/2 частини нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в м. Одесі, вул. Академіка Вільямса під №59-в, корпус 1, та 1/2 частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси суду від 5 березня 2014 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволенні у повному обсязі: стягнуто з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 1 458 615 грн., що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ складає 150 000 доларів США, в межах вартості 1/2 частини нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в м. Одесі, вул. Академіка Вільямса під № 59-в, корпус 1, та 1/2 частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У задоволені зустрічних позовів ОСОБА_3, ОСОБА_4 було відмовлено.

20.05.2014 року рішенням апеляційного суду Одеської області рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2014 року було скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 боргу в сумі 1458615 гривень в межах вартості 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у позові. В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 вересня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року скасовано, залишено в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 5 березня 2014 року.

Отже, рішення суду першої інстанції набрало законної сили та позивач 23 жовтня 2014 року отримав виконавчий лист.

12.01.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про розяснення рішення, оскільки постановою Першого Київського відділу Державної виконавчої служби ОМУЮ від 06.11.2014 року йому було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з посиланням на те, що суд в своєму рішенні від 05.03.2014 року не вказав, в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів.

02.02.2015 року ухвалою Київського районного суду заяву ОСОБА_2 про розяснення рішення було задоволено в повному обсязі.

29.10.2015 року ухвалою апеляційного суду Одеської області ухвалу Київського районного суду від 02.02.2015 року було скасовано та направлено справу до першої інстанції про розяснення рішення з дотриманням норм процесуального права. В ухвалі зазначено, що задовольняючи заяву ОСОБА_2, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що порушене питання підлягає розгляду не в порядку розяснення рішення відповідно до ст. 221 ЦПК України, а в порядку ухвалення додаткового рішення відповідно до ст. 220 ЦПК України.

30.10.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, зазначивши в рішенні в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати.

Колегія суддів зазначає, що додаткове рішення районного суду від 30.11.2015 року вже було предметом апеляційного розгляду згідно апеляційної скарги ОСОБА_3 від 15.12.2015 року та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.01.2016 року апеляційна скарга була відхилена, а додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 надійшла до районного суду 28.12.2015 року, після направлена даної цивільної справи 21.12.2015 року до апеляційного суду Одеської області за апеляційною скаргою ОСОБА_3

Порівняльний аналіз апеляційної скарги ОСОБА_4 з апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка вже була предметом апеляційного розгляду, надає підстави здійснити висновок про те, що наведені в них доводи та обґрунтування підстав скасування додаткового рішення - є тотожні.

Одночасно, колегія суддів звертає на те, що відповідно до положень ч.1 ст.1267 ЦК України частики у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Оскільки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є спадкоємцями ОСОБА_5 за законом, відповідно їх частки в спадщині є рівними.

Отже, районний суд, ухвалюючи додаткове рішення та визначаючи межі відповідальності відповідачів по зобовязанням спадкодавця в рівних частках кожного із відповідачів, правильно керувався вказаною нормою матеріального права.

Крім того, апелянт в скарзі, посилаючись на положення ч.2 ст. 220 ЦПК України про те, що заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення та на вимоги ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено строк предявлення виконавчого листа до виконання протягом одного року, вважає, що 17 вересня 2015 року сплив строк на виконання вказаного судового рішення, а тому суд першої інстанції мав постановити ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення.

З такими доводами апелянта колегія суддів не погоджується, оскільки позивач отримав виконавчі листи 23 жовтня 2014 року, а 6 листопада 2014 року була прийнята постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження і у подальшому тривалий час судом першої інстанції вирішувались питання про розяснення судового рішення та ухвалення додаткового рішення.

У позивача виникли перешкоди щодо реалізації судового рішення та щодо відновлення порушеного права.

Таким чином, матеріалами справи встановлено обставини, що ускладнюють виконання судового рішення. Виконання рішення суду не можливо без визначення в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про правові наслідки невиконання судових рішень.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України, а обовязковість рішень суду визнається однією із засад судочинства. Обовязковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обовязкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній із сторін.

Не допустимо вважати, що стаття 6 Конвенції, докладно описуючи надані сторонам процесуальні гарантії справедливий, відкритий, і швидкий розгляд, - залишила реалізацію судових рішень без захисту.

Отже, оскаржене додаткове рішення, яке набрало законної сили 20 січня 2016 рішення є підставою для видачі інших виконавчих листів, строк виконання яких сплине 20 січня 2017 року та таким чином досягається мета виконуваності судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для ухвалення додаткового рішення у справі. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк на виконання рішення суду є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване додаткове судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8

24.02.2016 року м. Одеса