Справа № 152/1945/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Соколовської Т.О.

при секретарі Годованюк І.Л.

з участю

представника ВДВС Шаргородського

РУЮ Вінницької області ОСОБА_1

представника стягувача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді, в залі суду подання заступника начальника відділу ДВС Шаргородського РУЮ Вінницької області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_4 за межі України,

В С Т А Н О В И В :

28 жовтня 2014 року заступник начальника ВДВС Шаргородського районного управління юстиції ОСОБА_3 звернувся до суду із поданням, у якому просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_4.

Подання обґрунтовано тим, що у ВДВС Шаргородського РУЮ на виконанні знаходиться виконавчий лист по справі № 152/2726/13-ц, виданий 03.07.2014 року Шаргородським районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1169654 грн. Боржник добровільно рішення суду не виконує, у звязку з чим ініціатор подання просить тимчасово обмежити ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон України, до виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду від 03.07.2014 року.

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2014 року тимчасово, до виконання рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 02.06.2014 року у справі №152/2726/13-ц, обмежено право виїзду за межі України, без вилучення паспортного документу, шляхом заборони перетинати державний кордон України громадянина України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області від 25.01.2016 року ухвалу Шаргородського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2014 року скасовано, вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи ОСОБА_4 за межі України передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ВДВС Шаргородського РУЮ - головний державний виконавець Заграй Н.М. та представник стягувача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 подання підтримали, просили тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_4

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, але від нього до суду надійшла заява в якій він просить відмовити у задоволенні подання заступника начальника ВДВС Шаргородського РУЮ ОСОБА_3 про обмеження його у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що він не ухиляється від виконання зобовязань, і по мірі можливості їх виконує, про виклики державного виконавця йому відомо не було, поштова кореспонденція по місцю його реєстрації не надходила. Крім того, начальник ВДВС Шаргородського РУЮ ОСОБА_3 постановою від 30.12.2015 року повернув стягувачу ОСОБА_5 виконавчий лист № 152/2726/13-ц від 03.07.2014 року, а постановою від 05.01.2016 року знов відкрив провадження по тому ж виконавчому листу, і в рамках нового провадження направив на його адресу постанову про відкриття провадження та повістку виклик до державного виконавця Сапігури М.М. на 14.01.2016 року, які він отримав лише 19.01.2016 року (а.с.127-129).

Заслухавши головного державного виконавця ВДВС Шаргородського РУЮ ОСОБА_1, представника стягувача ОСОБА_5 ОСОБА_2, вивчивши матеріали справи суд вважає, що подання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 02.06.2014 року з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_5 борг за договором позики в сумі 1166000 грн. (а.с. 148 - 149).

Виконавчий лист по виконанню вказаного рішення видано Шаргородським районним судом Вінницької області 03.07.2014 року (а.с.3).

Виконавче провадження ВДВС Шаргородського РУЮ відкрито 15.07.2014 року (а.с.4).

Рішення набрало законної сили 24 червня 2014 року і перебуває на виконанні у ініціатора подання.

ОСОБА_4 добровільно рішення суду не виконує.

Згідно повідомлення УПФУ в Шаргородському районі Вінницької області ОСОБА_4 на обліку в УПФУ не перебуває та пенсію не отримує (а.с.5).

За даними Державної податкової служби України ОСОБА_4 підприємницькою діяльністю не займається (а.с.6).

Боржник ОСОБА_4 на обліку в управлінні соціального захисту населення Шаргородської РДА та в центрі зайнятості не перебуває, ніяких видів допомоги не отримує (а.с.8,10).

Також, згідно повідомлення Жмеринського ЦНП за ОСОБА_4 автотранспорт не зареєстрований (а.с.9).

Відповідно до акту державного виконавця від 21.10.2014 року ОСОБА_4 в с. Хоменки Шаргородського району зареєстрований, але не проживає; місце його знаходження не відоме; належне ОСОБА_4 майно, на яке можна було б звернути стягнення, відсутнє (а.с.7).

Вказані факти стали підставою для звернення заступника начальника ВДВС Шаргородського РУЮ ОСОБА_3 в суд із поданням про обмеження боржника ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України, яке погоджене ним же, як виконуючим обовязки начальника ВДВС Шаргородського РУЮ 22.10.2014 року (а.с.1-2).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 5 ст.124 Конституції України проголошує, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Зазначене кореспондується із практикою Європейського суду з прав людини, який в п.24 рішення у справі "Воротніков проти України" від 14.02.2008 року вказав, що "провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження, а тому виконавче провадження не має бути відокремлене від судового і ці два провадження мають розглядатися як цілісний процес".

У п. 23 рішення ЄСПЛ в справі "Матківська проти України" від 12.03.2009 року суд звернув увагу, що "виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також, що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно із статтею 6 Закону України " Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За приписами статті 11 вказаного Закону України державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.18 ч.3 ст. 11 ЗУ "Про виконавче провадження", державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Реалізація цих прав здійснюється шляхом звернення до суду в порядку статті 377-1 ЦПК України з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, яка також визначає, що субєктом звернення до суду є державний виконавець.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватись і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишити будь-яку країну, включно зі своєю власністю. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому акті.

Таким чином, право на вільне пересування, в тому числі право вільно покидати свою країну, не є абсолютним та може бути обмежене у випадках, передбачених законом.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

За приписами статті 6 вказаного закону громадянинові України може бути тимчасового відмовлено у виїзді за кордон , зокрема у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника судовим рішенням, може полягати як в активних діях (нез'явлення на виклики державного виконавця, приховування майна, доходів, тощо), так і в пасивних діях (невжиття будь-яких заходів для виконання обов'язку сплатити кошти).

Поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до положення ч.2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання, а не лише за наявності факту невиконання зобов'язань та факту відсутності в нього майна і коштів.

Вказані вимоги закону ініціатором подання не виконанні.

Направлене до суду подання не містить підтверджень умислу та фактів ухилення боржника від виконання своїх зобовязань, інформації про стан виконання рішення суду, а лише констатує факт невиконання ОСОБА_4 рішення в добровільному порядку та відсутність у нього майна і грошових коштів.

До матеріалів подання не додано доказів повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження 15.07.2014 року, строків добровільного виконання рішення суду від 02.06.2014 року, доказів в підтвердження фактів виклику ОСОБА_4 до державного виконавця. Не надано таких доказів представником ВДВС Шаргородського РУЮ і в судовому засіданні. Пакет документів про проведення дії ВДВС після повернення стягувачу ОСОБА_5 виконавчого листа № 152/2726/13-ц від 03.07.2014 року і відкриття провадження по тому ж виконавчому листу 05.01.2016 року суд до уваги не приймає, оскільки вони не враховувались державним виконавцем при зверненні до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України у 2014 році і не досліджувались судом при його розгляді 29.10.2014 року.

Крім того, в поданні ставиться питання про тимчасове обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон України, до виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду від 03.07.2014 року, в той час як рішення щодо цивільно правового спору між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики ухвалено 02.06.2014 року.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19,33,124 Конституції України, ст.ст. 10, 210, 377-1 ЦПК України, ст. 313 ЦК України, ст. 1,2,6,11 ЗУ "Про виконавче провадження", ст. 6 ЗУ "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України", суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання заступника начальника Відділу ДВС Шаргородського РУЮ Вінницької області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_4 за межі України - відмовити.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Т.О. Соколовська