Справа №461/3985/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Романюка В.Ф.

при секретарі - Куц Н.З.

з участю: представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кулінари", в особі директора Бакаїм Василя Степановича про визнання площ житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кулінари», в особі директора Бакаїм Василя Степановича про визнання площ житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах, просить суд зобов'язати організації, що відповідають за це, провести перерозподіл допоміжних приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно чинного законодавства, скасувати договір купівлі-продажу від 10 липня 1996 року та здійснити визначення площ житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах.

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 13 червня 1994 року було приватизовано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в результаті чого її співвласниками стали ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Позивач стверджує, що у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» виникла необхідність чіткого визначення права власності на частки у будинку з метою подальшої реалізації норм цього Закону. При цьому, зазначає, що 10 липня 1996 року між ТзОВ «Кулінари» та Фондом держмайна України у Львівській області було укладено договір купівлі-продажу приміщення за яким ТзОВ «Кулінари» придбало приміщення площею 356,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 за суму 2 106 585 000 крб. Позивач ставить під сумнів законність укладеного договору у зв'язку з тим, що ціна вказана у карбованцях і становить незначну суму, вважає, що було приховано реальну ціну в доларах США. Крім цього, наголошує, що директор ТзОВ «Кулінари» не має квартири за вказаною вище адресою, а тому вважає, що відчуження згаданого раніше приміщення було безпідставним. Позивач також звертає увагу на те, що придбане ТзОВ «Кулінари» приміщення є підвалом, а тому згідно положень ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року №4-рп/2004 позивач як співвласник квартири у цьому будинку є також співвласником допоміжних приміщень. Вважає, що всупереч положенням законодавства України без згоди всіх співвласників було здійснено незаконні добудови на території прилеглій до будинку земельної ділянки. Позивач також стверджує, що придбане ТзОВ «Кулінари» на підставі оскаржуваного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу використовується не за цільовим призначенням, а саме в ньому відбувається розділ та складування м'ясних туш, що на думку позивача є порушенням санітарних норм, а також при цьому порушуються норми шумоутворення, оскільки задіюється вантажний ліфт. Позивач стверджує, що у зв'язку з діями відповідача не має доступу до комунікацій, що знаходяться у підвалі. Додатково зазначає, що оскаржуваний договір є неправомочним, оскільки вказана у ньому площа приміщення 356,1 кв.м. є більшою від реальної площі усього будинку.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав надав пояснення аналогічні до позову, пояснив, що порушення прав позивача тривають з 1985 року. Просив суд позовні вимоги задоволити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив у зв'язку з його безпідставністю і необґрунтованістю. Зазначив, що придбане на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №479А від 10.07.1996 року ТзОВ «Кулінари» приміщення, площею 356,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є окремим від житлового будинку, мешканцем якого є позивач, приміщенням, яке постійно використовувалось в якості кулінарного цеху, в.т.ч. в радянський період заготівельною фабрикою тресту їдалень №1 м. Львова Міністерства торгівлі УРСР. В подальшому це приміщення було орендоване ТзОВ «Кулінари» на підставі договору на оренду нежитлових приміщень №6019 від 18.08.1995 року укладеного з управлінням комунального майна м. Львова і використовувалось ТзОВ «Кулінари» для здійснення власної статутної діяльності з виготовлення продуктів харчування, в.т.ч. обвалення та жилування м'яса та його реалізація. Оскільки, зазначене приміщення становило державну власність і належало Ленінській районній раді м. Львова на підставі реєстру №1, затвердженого рішенням виконкому Ленінської (Галицької) ради народних депутатів №222 від 14.04.1987 року, що підтверджується дублікатом реєстраційного посвідчення від 5 липня 1996 року з компетентним органом уповноваженим на розпорядження державним майном - Представництвом Фонду державного майна України в м. Львові ТзОВ «Кулінари» 10 липня 1996 року уклало договір купівлі-продажу №479 А від 10.07.1996 року згідно з яким останнє придбало приміщення площею 356,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1. Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Поповичем Г.І., реєстр. №8247. В подальшому було отримано відповідне реєстраційне посвідчення від 25.01.1997 року. Представник відповідача також заперечив і той факт, що діяльність ТзОВ «Кулінари», що здійснюється у кулінарному цеху за адресою АДРЕСА_1 не відповідає санітарним нормам, оскільки 10 січня 2013 року Головним державним інспектором ветеринарної медицини м. Львова було надано експлуатаційний дозвіл для потужностей (об'єктів) з виробництва, переробки або реалізації харчових продуктів №13-21-76 Mt. Крім цього, покликається на те, що відносно позовної вимоги про скасування укладеного договору купівлі-продажу від 10.07.1996 року позивачем було пропущено строк позовної давності, у зв'язку із чим просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

ЦПК України закріплюються такі принципи цивільного судочинства як змагальність та диспозитивність. Так, зокрема, принцип змагальності полягає в тому, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав з якими особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Такими, зокрема, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як вбачається з позову, позивач просить суд зобов'язати організації, що відповідають за це, провести перерозподіл допоміжних приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно чинного законодавства. При цьому, позивач позов пред'являє лише до ТзОВ «Кулінари», не визначаючи при цьому інших відповідачів. Крім цього, суд наголошує на тому, що вказана позовна вимога не підкріплена відповідною нормою матеріального права, яка б встановлювала обов'язок будь-якої фізичної чи юридичної особи здійснити перерозподіл допоміжних приміщень житлового будинку за обставин на які покликається позивач.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов'язання організацій, що відповідають за це, провести перерозподіл допоміжних приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_1 згідно чинного законодавства є безпідставною, необґрунтованою, пред'явленою до неналежного відповідача, не ґрунтується на нормах матеріального права та не є визначеним законом способом захисту порушеного цивільного права, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Що ж стосується позовної вимоги про скасування договору купівлі-продажу №479А від 10.07.1996 року, то суд виходить з наступного.

В ході судового розгляду встановлено, що між Представництвом Фонду державного майна України в м. Львові, в особі начальника юридичного відділу Представництва Косаревич Ірини Іванівни, яка діє на підставі довіреності №984, вчиненої 15 червня 1995 року з одного боку, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кулінари», в особі директора Бакаїма Василя Степановича, який діє на підставі Статуту, керуючись Указом Президента України «Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні №827/94 від 30.12.1994 року, Положенням про порядок визначення та застосування способів приватизації щодо об'єктів малої приватизації, затвердженим наказом Фонду державного майна України №102 від 02.02.1995 року, Положенням про порядок проведення експертної оцінки державного майна при приватизації, затвердженим наказом Фонду державного майна України №100 від 02.02.1995 року було укладено договір купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) №479 А від 10.07.1996 року. /а.с.6-8/. Вказаний договір було посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І. та зареєстровано у встановленому порядку, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 25 січня 1997 року. /а.с.49/.

Згідно акту прийому-передачі №479-А від 18 жовтня 1996 року, підписаного сторонами засвідчується факт виконання зобов'язань за цим договором. /а.с.9/.

З долученого до матеріалів справи технічного паспорту від 20.09.1995 року приміщення за адресою АДРЕСА_1 складається з приміщень у підвалі та на першому поверсі, загальною площею 356,06 кв.м. /а.с.4-5/.

Як вбачається з долученої до справи копії дублікату реєстраційного посвідчення від 5 липня 1996 року виданого Львівським МБТІ та довідки-характеристики зазначене приміщення перебувало у державній власності і було зареєстроване за Ленінською районною Радою народних депутатів м. Львова на підставі реєстру №1, затвердженого рішенням виконкому Ленінської (Галицької) ради народних депутатів №222 від 14.04.1987 року. /а.с.50, 51/.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір, яким було відчужено державне майно було укладено відповідно до закону, з дотриманням письмової форми і вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, між ТзОВ «Кулінари» та уповноваженим на розпорядження державним майном органом, а саме Представництвом Фонду державного майна України у м. Львові.

Главою 16 ЦК України визначено підстави для визнання правочину недійсним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач в пред'явленому позові не покликається на жодну з матеріально-правових норм, визначених в гл.16 ЦК України щодо недійсності чи нікчемності оскаржуваного договору, не наводить відповідних належних, допустимих та достовірних доказів щодо незаконності цього договору, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість цієї заявленої вимоги.

Доводи ж позивача щодо того, що ціна договору становить незначну суму і не відповідає реальній вартості майна, саме приміщення є допоміжним приміщення житлового будинку, а тому не могло бути відчуженим за укладеним договором, використовується відповідачем не за цільовим призначенням з порушенням санітарних норм та норм допустимого шуму, площа приміщення є значно більшою за площу самого житлового будинку не є підставами для скасування договору, а також спростовуються наявними у справі матеріалами.

Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що вказане приміщення не є допоміжним приміщенням до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, а є окремим (за винятком частини підвального приміщення) приміщенням, яке було в законний спосіб відчужене на користь ТзОВ «Кулінари» і використовується відповідачем для здійснення статутної діяльності з виготовлення продуктів харчування, в.т.ч. обвалення та жилування м'яса та його реалізація у зв'язку з чим 10 січня 2013 року було отримано відповідний експлуатаційний дозвіл для потужностей (об'єктів) з виробництва, переробки або реалізації харчових продуктів №13-21-76 Mt виданий Головним державним інспектором ветеринарної медицини м. Львова.

Представником відповідача в ході розгляду справи було подано заяву про застосування позовної давності, яку обґрунтовує тим, що у придбаному приміщенні відповідач здійснював і здійснює передбачену статутом діяльність ще до укладення договору купівлі-продажу на підставі договору оренди. Таким чином, така діяльність в придбаному приміщенні ведеться вже близько 20 років, відтак, позивач, як і інші мешканці цього будинку знали або могли дізнатись про те, що вказане приміщення на праві оренди або власності має відповідач по справі - ТзОВ «Кулінари», а також могли дізнатись про правову підставу такого володіння та користування впродовж всього цього часу.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. ЦК України не передбачає існування спеціальної позовної давності відносно пред'явленої вимоги позивача щодо скасування укладеного 10.07.1996 року нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням того, що придбане згідно договору купівлі-продажу від 10.07.1996 року приміщення використовується відповідачем, як кулінарний цех вже близько 20 років позивач, як і інші мешканці будинку, могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відтак, суд погоджується з твердженням представника відповідача про те, що подана позивачем 06 червня 2016 року позовна заява в частині вимоги про скасування договору купівлі-продажу №479А від 10.07.1996 року була подана після спливу загального строку позовної давності.

Позовна давність згідно ч.3 ст.267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з положеннями ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на зазначене вище, суд дійшов до переконливого висновку про необґрунтованість позовної вимоги про скасування нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу №479А від 10.07.1996 року, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Що стосується вимоги про здійснення визначення площ житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах, то така вимога не відповідає встановленим ст.16 ЦК України способам захисту цивільного права. При цьому, суд звертає увагу, що площі житлового будинку та земельної ділянки встановлюються на підставі відповідних правовстановлюючих документів і додаткового визначення в судовому порядку не потребують, а тому ця вимога судом не може бути задоволеною.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 256, 257, 261, 267 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

у задовленні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кулінари", в особі директора Бакаїм Василя Степановича про визнання площ житлового будинку та земельної ділянки у визначених межах - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.Ф. Романюк