Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/915/15-ц Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за заявою ОСОБА_2 про заміну сторони виконавчого провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 05 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у справі № 295/915/15-ц, а саме стягувача ОСОБА_3 на нього. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначає, що рішенням Богунського районного суду від 30.09.2005 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 151890,20 грн., що є еквівалентом 7000 дол.США на час ухвалення рішення. Виконавчий лист знаходиться на виконання державної виконавчої служби. 13.01.2016 року ОСОБА_5 відступив право вимоги згідно договору ОСОБА_2, а тому відбулася заміна сторони виконавчого провадження.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 05 серпня 2016 року вказану заяву задоволено. Замінено, на підставі договору про відступлення права вимоги, стягувача ОСОБА_3 у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Богунського районного суду м.Житомира від 30.09.2015 року його правонаступником ОСОБА_2

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що договір про відступлення права вимоги є неукладеним, а тому не повинен був прийматися судом до уваги. Крім того, за вказаним договором відступлено вимогу за договором позики в сумі 7000 дол.США, однак вказана сума стягнута за рішенням суду в національній валюті України, яке вже виконано. Судом не враховано, що за рішенням суду зобов'язання не передаються.

Представник боржника ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги і пояснила, що на даний час виконавче провадження вже закрито.

Заслухавши доводи осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду в межах передбачених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 30 вересня 2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 151890 грн. та судові витрати в сумі 1518,90 грн., а всього 153409,10 грн.

12.01.2016 року постановою державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по справі № 295/915/15-ц щодо стягнення з боржника коштів у грошовій національній валюті України.

13.01.2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 підписали договір про відступлення права вимоги ОСОБА_3 за договором від 07.05.2010 року в сумі 7000 дол.США.

Задовольняючи заяву про заміну сторони виконавчого провадження, суд першої інстанції, посилаючись на вимоги ст.378 ЦПК України та ст.512 ЦК України, виходив з того, що ОСОБА_2 набув право вимоги 7000 дол.США з ОСОБА_4 на підставі укладеного договору, які стягнуті судовим рішенням за договором від 07.05.2010 року.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.378 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Підставою заміни кредитора у зобов'язанні є передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що передбачено п.1 ч.1 ст.512 ЦК України.

Згідно із ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.516 ЦК України).

Зі змісту рішення Богунського районного суду м.Житомира від 30 вересня 2015 року вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існували зобов'язання щодо повернення позики в розмірі 7000 дол.США за договором від 07.05.2010 року, яка стягнута судом по курсу НБУ на час ухвалення судового рішення в сумі 151890,2 грн., що відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі 6-79цс14, який зазначив, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Таким чином, передавши право вимоги за договором від 07.05.2010 року, в якому вказано про грошовий еквівалент в іноземній валюті, до правонаступника перейшло право вимагати його виконання у тому ж обсязі, що і попередньому кредитору - у національній валюті України, про що зазначено у резолютивній частині судового рішення.

Відповідно до ст.599 ЦПК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При примусовому виконанні рішення суду, таким підтвердженням є постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

На час постановлення ухвали судом першої інстанції виконавче провадження не було закінчено, а тому зобов'язальні відносини між сторонами договору позики не припинилися. Отже, перехід прав вимоги відбувся за зобов'язанням, що випливає із договору позики, а не за судовим рішенням, яке лише підтвердило факт існування такого зобов'язання.

Договір від 13.01.2016 року містить всі істотні умови і перехід права вимоги пов'язано із його підписанням (п.4 Договору), а тому він є укладеним. Вимоги про визнання його недійсним у зв'язку із невідповідністю вимогам законодавства, боржником не заявлено.

Оскільки спір між первісним кредитором і боржником вирішено у судовому порядку, можна дійти висновку, що ОСОБА_2 є правонаступником у зобов'язанні від 07.05.2010 року і до нього перейшло право вимоги суми грошових коштів у національній валюті України, що визначена рішенням суду у справі № 295/915/15-ц.

На час розгляду справи в суді першої інстанції виконавче провадження не закінчено, незважаючи на перебування коштів на депозитному рахунку виконавчої служби, а тому підстави для заміни сторони виконавчого провадження не відпали.

Закінчення виконавчого провадження 26.08.2016 року після постановлення судом ухвали не є підставою для її скасування.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про заміну сторони виконавчого провадження.

Ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 05 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: