Справа №442/4046/16-ц
Провадження №2/442/1474/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

19 вересня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючого - судді Коваля Р.Г.,

при секретарі Нестір А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з вищезгаданим позовом, посилаються на те, що є власниками квартири АДРЕСА_1. У спірній квартирі зареєстрований, але не проживає відповідач по справі ОСОБА_6 В даній квартирі відсутні будь-які речі відповідача, він не бере участі в її утриманні, зокрема в проведенні поточних ремонтів, а також у сплаті комунальних послуг. Така ситуація створює для них негативні наслідки. Відтак, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вищезгаданою квартирою.

В судове засідання позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не з»явилися, подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Позовні вимоги підтримали, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві. Не заперечили щодо постановлення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується, зокрема оголошенням в газеті «Високий замок» від 02-04 вересня 2016 року, заперечень на позовну заяву відповідачем в суд подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечила проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст. ст. 169, 224 ЦПК України приходить до переконання про можливість розглянути справу на підставі наявних доказів, постановивши заочне рішення.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 197 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд розглянувши матеріали справи, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, так як вимоги позивачів є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Суд встановив, що квартира АДРЕСА_2 належить позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується копією Свідоцтва на право власності на квартиру від 29.09.2000 року.

Відповідач ОСОБА_6 зареєстрований в вищезгаданій квартирі, що підтверджується записами в будинковій книзі.

З оглянутих актів від 30.12.2015 року, 31.01.2015 року та від 31.05.2016 року, складеного комісією ОСББ «Майбутнє» вбачається, що під час обстеження квартири АДРЕСА_3 встановлено, що відповідач зареєстрований, проте не проживає та не приймає ніякої участі в утриманні даної квартири, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останньому немає.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів осіб. Виходячи із загальних положень права власності, власнику належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини. Конституційне право на житло означає насамперед право громадянина мати житло для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом вказаної статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В контексті конституційного положення частина 4 вказаної статті встановлює додаткові гарантії щодо права користування житлом, зокрема те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому наявність реєстрації відповідача в даному будинку перешкоджає позивачу в користуванні будинком та впливає на його права, як власника щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом беззаперечно встановлено, що відповідач ОСОБА_6 з вересня 2012 року у вищевказаній квартирі не проживає, та на даний час позивачам не відоме його місце знаходження, а його реєстрація у вказаній квартирі носить формальний характер.

З роз'яснень, які містяться у п. 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вбачається, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання, кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Беручи до уваги вищенаведене, а також те, що відповідач добровільно залишив спірне житло і в ньому не проживає понад встановлені законом строки, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, суд приходить до висновку про те, що такі дії відповідача свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей щодо порядку користування спірним житловим приміщенням між позивачем та відповідачем суду не надано, а з наданих доказів вбачається, що він самостійно залишив жиле приміщення.

Даючи оцінку дослідженим доказам суд приходить до переконання, що позов підставний і підлягає до задоволення, цими доказами установлено, що відповідач не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 тривалий час. Ст. ст. 71, 72 ЖК України передбачають підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у разі її відсутності без поважних причин шість місяців. Оскільки, відповідач відсутній більш тривалий строк без поважних причин, то його слід визнати такими, що втратив право користування жилим приміщенням.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою № 44 по вулиці Грушевського, 70 в місті Дрогобичі Львівської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Р.Г.Коваль