печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Сторожук Є.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє Головне територіальне управління юстиції у м. Києві до ОСОБА_2 про забезпечення повернення дитини у Канаду,

В С Т А Н О В И В :

Головне територіальне управління юстиції у м. Києві звернулось до суду в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і просить визнати незаконним утримування Відповідачем на території України малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, повернути малолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію Канади за адресою: АДРЕСА_6 якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати Відповідача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_7 - передати малолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, її матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка приїде в Україну для забезпечення повернення дитини, покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини в Канаду, на Позивача - ОСОБА_1 та допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини в Канаду. Вимоги обґрунтовані тим, що відповідач з 11 серпня 2016 року незаконно утримує дитину на території України, та відповідно до положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей зобов'язаний повернути дитину до її постійного місяця проживання.

Під час судового розгляду представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали вимоги позивача ОСОБА_1 , просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та надані письмові докази.

Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з'явився, поважних причин своєї неявки суду не повідомив, письмових пояснень по суті спору не подав.

Враховуючи положення ст. 169 ЦПК України та ст.11 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей судом вирішено провести розгляд справи у відсутність відповідача.

Вислухавши представників позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (Позивачка) та ОСОБА_2 (Відповідач) є батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьки перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі.

У 2012 році сім'я емігрувала у Канаду (Провінція Квебек) на постійне проживання, що підтверджується наданими копіями картки постійної мешканки, виданої на ім'я ОСОБА_3, соціального забезпечення, медичного страхування та довідки зі школи.

Дитина за 4 роки проживання у Канаді вивчила французьку мову, якою вільно володіє, а також завела міцні дружні зв'язки з однолітками, що підтверджується фотокартки з повсякденного життя та листи з малюнками від друзів ОСОБА_3 доданими до позову.

Відповідно до Угоди про тимчасові міри, підписаної 29.06.2016 та затвердженої Палатою у справах сімей Вищого суду Провінції Квебек 15.07.2016 , сторони погодились продовжувати спільно виконувати батьківські права по відношенню до їх дитини (Розділ «Батьківські права», пункт Згідно зі згаданою Угодою також було погоджено, що дитина продовжує навчання у канадській школі Сент-Ів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8

Згідно з п. 17 Угоди один з батьків, який бажає тимчасово виїхати з країни разом з дитиною, повинен отримати дозвіл на поїздку другого з батьків і зобов'язується надати йому всі координати місця знаходження дитини: адресу, номер телефону.

Батьки домовилися, що Відповідач поїде з дитиною до Києва у період з 10 липня до 10 серпня 2016 року (Розділ «Обов'язки по утриманню і вихованню дитини ОСОБА_3», пункт 21 Угоди), що підтверджується в тому числі інформацією про заброньовані авіаквитки на 10 серпня 2016 року.

Однак, як встановлено в судовому засіданні на сьогоднішній день батько дитини не повернув малолітню ОСОБА_3 до місця її постійного проживання в Канаді.

На даний час Відповідач разом з дитиною проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_2. Відповідач не перешкоджає спілкуватися донці з матір'ю за допомогою сучасних засобів зв'язку, однак не має намірів повертати дитину в Канаду.

Більше того, 29 липня 2016 року Відповідач подав до Рокитнянського районного суду Київської області позовну заяву про розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини разом з ним у м. Києві (справа № 375/909/16-ц, провадження № 2/375/382/16).

Отже слід дійти висновку про те, що починаючи з 11 серпня цього року Відповідач незаконно утримує дитину на території України.

16 вересня 2016 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року звернулася Позивачка через Центральний орган Канади з заявою про повернення дитини .

Позивач під час звернення до відповідних органів України стверджує про те, що Відповідач не налаштований на примирення та вирішення питання щодо повернення дитини в Канаду мирним шляхом, а також беручи до уваги факти сімейного насильства, які мали місце під час проживання в Канаді, про що свідчать довідки про надання притулку, мати вирішила не вдаватися до процедур, передбачених пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2010 року № 795) (далі - Порядок), спрямованих на отримання добровільної згоди Відповідача на повернення дитини.

Позивачка з посиланням на додані до позову докази стверджує, що вона ніколи не давала своєї згоди на переміщення Відповідачем дитини в Україну на невизначений строк або переїзд дитини в Україну на постійне місце проживання, тобто на зміну держави постійного місця проживання дитини з Канади на Україну.

Як зазначає Головне територіальне управління юстиції у м. Києві 04 листопада 2016 року, на прохання Відповідача у приміщенні Мін'юсту відбулась зустріч з ним та його представником за довіреністю ОСОБА_6 з метою пошуку можливих шляхів мирного вирішення питання, адже примирення у конфлікті між батьками є завжди найкращим виходом для таких чутливих справ як транскордонні конфлікти щодо дітей та для інтересів самої дитини.

За результатами зустрічі Відповідач підтвердив свою позицію щодо небажання добровільно повертати дитину в Канаду, принаймні на даний час, але висловив згоду щодо наступного: надавати Позивачці вільний доступ до дитини під час приїзду в Україну; надати дозвіл Позивачці на виїзд з дитиною в Канаду на канікули, в т.ч. зимові.

Як встановлено, Відповідач зарахував дитину на навчання у київську школу без відома і згоди Позивачки.

Позивачка вважає, що Відповідач самостійно змінив місце проживання спільної дитини і протиправно, з порушенням правил юрисдикції, встановленої чинним законодавством України, хоче одноосібно визначити нове місце проживання дитини в Україні, порушуючи батьківські права Позивачки, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітньої ОСОБА_3 Позивачка не давала.

Враховуючи вищевикладені обставини, Позивачка вбачає, що Відповідач незаконно утримує дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-ІУ. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Канадою з 01 січня 2015 року.

У відповідності зі статтею 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо:

при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та

у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно зі статтею 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів (витяг з Цивільного кодексу Квебеку (далі - ЦК Квебеку-).

Так, відповідно до ст. 599 ЦК Квебеку батько та мати мають права й обов'язки опіки над своїми дітьми, нагляду за ними, а також забезпечення їхньої освіти. Вони повинні утримувати своїх дітей. Згідно зі ст. 300 ЦК Квебеку батько та мати здійснюють свої батьківські права спільно. У разі смерті одного з батьків, позбавлення його батьківських прав або його нездатності висловити свою волю батьківські права здійснюються іншим з батьків дитини.

Отже, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримування дитини Відповідачем в Україні без згоди на те Позивачки є протиправним. Відповідач порушує права Позивачки на піклування стосовно дитини, що включають право на визначення місця її проживання.

Таким чином, Позивачка вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу їх постійного проживання, зокрема:

дії, що порушують права Позивачки, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Канадою з 01 січня 2015 року, тобто до моменту початку утримування дитини на території України без згоди Позивачки);

дитина, про яку йде мова, не досягла 16-річного віку (ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 року та досягне 16-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_5

чинність Конвенції 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Канадою з 01 січня 2015 року);

Канада є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, а також визначення її місця проживання;

дії щодо утримування дитини в Україні порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а Позивачка не давала згоди на вивезення дитини з Канади з метою змінити місце її постійного проживання, тобто її права та інтереси порушені внаслідок утримування Відповідачем дитини в Україні.

Стаття 11 Конвенції 1980 року зобов'язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей, а якщо рішення у справі не винесено протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або Центральний орган запитуваної держави мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки.

Водночас рішення про повернення дитини не є рішенням про визначення місця проживання дитини ,і не позбавляє Відповідача права звертатися до компетентного суду Канади з метою визначення місця її проживання, оскільки, як визначено у статті 19 Конвенції 1980 року, ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

Статтею 16 Конвенції 1980 року передбачено, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується (в даному випадку - Україна), не можуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції.

У зв'язку з цим Мін'юст України поінформував Рокитнянський районний суд Київської області, на розгляді якого перебуває справа № 3 75/909/ 16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини, про обмеження, встановлені статтею 16 Конвенції 1980 року (копія листа від 22.09.2016 ).

Із наданого суду висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, надання дозволу на зняття з реєстраційного обліку та реєстрацію нового місця проживання малолітньої дитини, від 18 листопада 2016 року, встановлено наступне. "Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації від 09.11.2016 року (протокол № 23) розглянув ухвалу Рокитнянського районного суду Київської області від 11.10.2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, надання дозволу на зняття з реєстраційного обліку та реєстрацію нового місця проживання малолітньої дитини.

Вивчивши документальні докази по справі, провівши бесіду з громадянином ОСОБА_2, малолітньою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, обстеживши житлово- побутові умови проживання дитини, прийшли до наступних висновків:

згідно зі статтями 24, 51 Конституції України, статтею 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно з статтею 157 Сімейного кодексу України : пункт 1. Питання виховання дітей вирішується батьками спільно;

пункт 2. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З документів стало відомо, що між позивачем та відповідачем 20.12.2007 року було укладено шлюб. На сьогодні шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться.

Від шлюбу у подружжя народилася донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва.

ОСОБА_7 зареєстрована разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_3, але фактично проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_4.

Останні чотири роки позивач, відповідач та малолітня ОСОБА_7 проживали в Канаді, але сімейне життя не склалося, що практично привело до припинення шлюбних відносин.

На сьогодні ОСОБА_1 проживає в Канаді. Зі слів ОСОБА_7, вона любить маму, часто спілкується з нею в СКАЙПІ, сумує за нею.

31.10.2016 року ОСОБА_1 зателефонувала з Канади та повідомила, що вона повністю заперечує проти позову, та бажає зі своєю дочкою проживати в Канаді. Для виховання та розвитку ОСОБА_7 батько створив хороші умови.

Взаємини між батьком та дочкою доброзичливі, ґрунтуються на взаємоповазі, зауважень щодо виховання дівчинки не має. Житлові умови добрі. Розвиток та харчування дитини - повноцінні.

Громадянин ОСОБА_2 - працює, позитивно характеризується, має відповідний дохід.

Відповідно до акту обстеження умов проживання, зробленим спеціалістами Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації АДРЕСА_5 - в дитини виокремлена дитяча кімната. Там чисто, прибрано, затишно, в наявності ліжко для відпочинку, стіл для занять, шафа для одягу, багато іграшок, різноманітний одяг по сезону.

З вересня 2016 року дитина навчається в З-А класі СЗШ № 49 міста Києва. Позитивно характеризується. Дитина пише українською мовою за допомогою алфавіту. Батько оплачує репетиторів для більш ефективного засвоєння навчального матеріалу дівчинкою. ОСОБА_8 навчалася в Канадській школі.

Відповідно до ч.І ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 161 Сімейного Кодексу України - якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом.

Враховуючи вищезазначені факти, та копію угоди про тимчасові міри, укладеної між батьками дитини 29 червня 2016 року та 06 липня 2016 року у місті Квебек (Канада), батько дитини ОСОБА_2 зобов'язаний повернути дитину до місця постійного проживання в Канаді до 10 серпня 2016 року, взявши до уваги рішення Комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації від 09.11.2016 року (протокол № 23), керуючись інтересами дитини, та враховуючи думку дитини, яка бажає проживати з мамою, відповідно до ч.І ст.161 СК України орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації не підтримує позовну заяву громадянина ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 з ним, та вважає, що місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 повинно бути з мамою, громадянкою ОСОБА_1. Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації заперечує щодо перереєстрації малолітньої дитини."

Згідно зі статтею 30 Конвенції 1980 року будь-яка заява, надіслана до Центральних органів або безпосередньо до судових чи адміністративних органів Договірної держави відповідно до умов цієї Конвенції, разом із прикладеними до неї або виданими Центральним органом документами або іншою інформацією приймається судами або адміністративними органами Договірних держав.

Відповідно до статті 23 Конвенції 1980 року ніякої легалізації документів або подібних формальностей не вимагається для виконання її положень.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції 1980 року, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року).

Зокрема, в рішенні у справі «Монорі проти Угорщини та Румунії» від 04 травня 2005 року Європейський Суд зазначив, що позитивні зобов'язання, які покладаються на держави статтею 8 Конвенції 1950 року передбачають, зокрема, вжиття заходів, які гарантуватимуть повернення дитини її батьку чи матері. Органи влади повинні вжити заходів для запобігання «шкоди дитині чи упередженого ставлення до зацікавлених сторін».

Європейський Суд також дійшов висновку, що піклування про дитину батьками, які перебувають у шлюбі, здійснюється спільно, що відповідає статті 3 Конвенції 1980 року. Водночас, невірне тлумачення судами окремих гарантійних положень Конвенції, зокрема, її статті 3, може призвести до порушень статті 8 Конвенції 1950 року.

У рішенні у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції» від 12 липня 2007 року Європейський Суд також дійшов висновку, що вирішення питань піклування, опіки над дитиною належить до виключної компетенції Держави, в якій було постійне місце проживання дитини до протиправного переміщення.

У рішенні у справі «Б'янки проти Швейцарії» від 22 червня 2006 року Європейський Суд встановив, що згідно зі статтею 7 Конвенції 1980 року компетентні органи держав, включаючи суди, мають вживати всіх заходів з метою забезпечення найшвидшого повернення дитини. Адекватність заходів має оцінюватися зважаючи на швидкість, з якою вони вживаються. Пасивність у прийнятті рішення не відповідає цілям Конвенції і може призвести до порушення відносин між покинутим батьком або матір'ю і дитиною, що, у свою чергу, порушує також статтю 8 Конвенції 1950 року.

Слід зазначити, що Європейський Суд також дійшов висновку, що захист найвищих інтересів дитини є головним у Конвенції 1980 року, і підтримав головне правило цієї Конвенції - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування і забезпечити їх негайне повернення до держави їхнього постійного проживання (рішення у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції»),

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

На основі статті 7 Конвенції 1980 року у тому випадку, коли мирне вирішення питання неможливо, Центральні органи мають ініціювати судові або адміністративні процедури або сприяти таким процедурам з метою домогтися повернення дитини.

Під час судового розгляду було встановлено, що позивач ОСОБА_1 в місці постійного проживання дитини має житло, отримує дохід від своєї праці, не має судимості в місці свого останнього проживання, разом з донькою отримувала допомогу у центрі підвищення рівня життя емігрантів.

Враховуючи все вищенаведені слід дійти висновку про те, що дитина з 11 серпня 2016 року незаконно утримується відповідачем на території України, а тому є всі підстави для здійснення заходів визначених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, та задоволення вимог позивача..

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 6, 7, 11, 14, 16, 19, 23, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст.ст. 15 і 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.ст.8,10,60,88,208,212 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

визнати незаконним утримування ОСОБА_2 на території України малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Повернути малолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію Канади за адресою: АДРЕСА_9

Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати Відповідача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_7 - передати малолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, її матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка приїде в Україну для забезпечення повернення дитини.

Покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини в Канаду, на Позивача - ОСОБА_1.

Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини в Канаду.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, що брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення ,- в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя Цокол Л.І.