Ухвала

іменем україни

07 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення заборгованості, за касаційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 - на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто) звернулося до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що 13 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено угоду в рамках створеної ТОВ «Авто Просто» в Україні системи надання послуг з придбання автомобілів «АвтоТак». Дана система продажу полягає у створенні групи покупців, які бажають придбати товар високої вартості, наприклад, автомобіль, і які стають учасниками системи, і встановлює відповідні механізми, які забезпечують придбання кожним учасником автомобіля шляхом сплати його вартості та вартості наданих послуг невеликими щомісячними внесками протягом декількох років. При виконанні умов угод, укладених з учасниками в рамках системи «АвтоТак», ТОВ «Авто Просто» надає учасникам послуги, спрямовані на придбання ними автомобіля на основі системи «АвтоТак». Ці послуги полягають у формуванні груп учасників, організації і проведенні в групах асигнаційних актів, а також інших послуг, передбачених угодою, які гарантують придбання автомобіля кожним учасником системи автоплан. На асигнаційному акті від 28 жовтня 2011 року ОСОБА_3 було надано право на отримання автомобіля. Угоду від 13 вересня 2011 року № 370691 було укладено між товариством та ОСОБА_3 з метою придбання автомобіля Кia Rіо, однак останній звернувся до нього з проханням надати автомобіль іншої марки. При цьому 04 листопада 2011 року ОСОБА_3 було сплачено різницю поточної вартості між цінами вищезазначених моделей автомобілів. У подальшому ОСОБА_3 повинен був сплачувати наступні повні внески відповідно до поточної ціни автомобіля Кia Rіо. 08 грудня 2011 року ОСОБА_3 отримав автомобіль Chevrolet Aveo, 2011 року випуску і зареєстрував його на своє ім'я у ВРЕР УДАІ УМВС України у Тернопільській області (державний номерний знак НОМЕР_1), свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2. Також ОСОБА_3 зобов'язався оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків.

Крім того, 02 листопада 2011 року з ОСОБА_4, а 07 листопада 2011 року з ОСОБА_5 було укладено договори поруки, згідно із умовами яких поручителі зобов'язалися відповідати перед товариством у разі невиконання ОСОБА_3 зобов'язань за укладеною ним угодою.

Протягом вересня 2011 року - травня 2012 року ОСОБА_3 сплачував щомісячні внески, однак із червня 2012 року припинив їх сплату, неодноразові листи та телефонні звернення ігнорував.

11 грудня 2012 року на адресу поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було направлено вимогу сплати суми заборгованості ОСОБА_3, однак вказана вимога не виконана.

Враховуючи наведене, ТОВ «Авто Просто» просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму заборгованості за угодою в розмірі 89 051 грн 94 коп.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09 квітня 2015 року, у задоволенні позову ТОВ «Авто Просто», ОСОБА_6, ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 листопада 2015 року касаційну скаргу ТОВ «Авто Просто» задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 09 квітня 2015 року в частині позовних вимог ТОВ «Авто Просто» про стягнення заборгованості скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 25 лютого 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 грудня 2014 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Авто Просто» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Авто Просто» 89 051 грн 94 коп. та 890 грн 51 коп. судового збору. В позові ТОВ «Авто Просто» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Авто Просто», посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог за первісним позовом та рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Авто Просто» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Авто Просто».

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга ТОВ «Авто Просто»підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 - відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 13 вересня 2011 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_3 було укладено угоду, предметом якої є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля «Кіа Ріо» за ціною 104 800 грн. Плата за послуги, пов'язані з вступом до системи, складала 3 772 грн 80 коп.

Відповідно до асигнаційного акта від 28 жовтня 2011 року ОСОБА_3 було надано право на отримання автомобіля.

02 листопада 2011 року ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «Авто Просто» із заявою про надання йому іншої марки автомобіля ніж та, що вказана в додатку № 1 до угоди, а саме: «Chevrolet Aveo», а 04 листопада 2011 року ним було сплачено різницю поточної вартості між цінами на автомобілі «Кіа Rio» та «Chevrolet Aveo».

02 листопада 2011 року з ОСОБА_4 та 07 листопада 2011 року - з ОСОБА_5 були укладені договори поруки, згідно з якими поручителі зобов'язалися відповідати перед ТОВ «Авто Просто» у разі невиконання ОСОБА_3 зобов'язань за укладеною ним угодою.

08 грудня 2011 року на ім'я ОСОБА_3 було зареєстровано транспортний засіб «Chevrolet Aveo» на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2.

Протягом вересня 2011 року - травня 2012 року ОСОБА_3 сплачував щомісячні внески, однак з червня 2012 року їх сплату припинив.

Згідно розрахунком, наданим позивачем, всього за угодою ОСОБА_3 сплачено 113 176 грн 06 коп., що складає 55,5669 % зі 100 % Чистих внесків на суму 59 025 грн 38 коп. та 65 внесків зі 120 в оплату послуг позивача. Станом на серпень 2013 року розмір заборгованості склав 44,4331 % від ціни автомобіля, актуальної у грудні 2012 року, та 55 внесків в оплату послуг позивача.

Загальний розмір заборгованості склав 89 051 грн 94 коп., із яких: Чисті внески - 54 030 грн 65 коп., що складає 44,4331 % від ціни автомобіля, внески в оплату послуг - 35 021 грн 29 коп.

11 грудня 2012 року ТОВ «Авто Просто» було надіслано ОСОБА_3 платіжну вимогу про одноразову сплату суми заборгованості в сумі 89 051 грн 94 коп.

11 грудня 2012 року аналогічні вимоги були надіслані поручителям ОСОБА_4 і ОСОБА_5, отримані ними відповідно 14 грудня 2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем суми заборгованості у розмірі 89 051 грн 94 коп.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позовних вимог до ОСОБА_3, апеляційний суд дійшов висновку про порушення відповідачем умов угоди та наявності зазначеної вище заборгованості, яка підлягає стягненню з боржника. Відмовляючи в задоволенні вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд послався на норми ч. 4 ст. 559 ЦК України та вважав, що порука з урахуванням вимог даної статті вважається припиненою, а позовні вимоги до поручителів - безпідставними, оскільки позивачем в односторонньому порядку змінено строки виконання зобов'язань за угодою та пропущено шестимісячний строк для звернення з вимогами до поручителів. При цьому, суд зазначив, що шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителів повинен обраховуватись з 24 листопада 2012 року. Останнім днем строку пред'явлення вимоги до поручителів було 23 травня 2012 року.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Застосування вказаної норми в її другій частині стосовно припинення договору поруки після закінчення шестимісячного строку для пред'явлення вимоги поручителю можливо виключно за умови, якщо не встановлено строк поруки.

Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-170цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, до правовідносин поруки положення ЦК України про позовну давність не застосовуються, на що апеляційний суд уваги не звернув.

З матеріалів справи, зокрема п. 4.4 договорів поруки, укладених з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вбачається, що строк їх дії встановлений до 30 вересня 2024 року (а. с. 12).

Так, норма ч. 4 ст. 559 ЦК України визначає, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, тобто таким строком є саме строк договору поруки.

В п. 4.4. ст. 4 договорів поруки зазначено саме строк дії договору поруки, а не строк виконання основного зобов'язання за угодою. Строк дії договору поруки та строк виконання основного зобов'язання є різними поняттями за своєю правовою природою та з настанням яких виникають різні правові наслідки.

Отже, в даному випадку до правовідносин між позивачем та поручителями за договорами поруки можливо застосувати положення ч. 4 ст. 559 ЦК України лише в частині щодо припинення договору поруки після закінчення строку встановленим в ньому. На даний час договори поруки є діючими.

На порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на вказані вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків, які випливають з договорів поруки та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до поручителів, вважаючи договори поруки припиненими.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню в частині позовних вимог до поручителів з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» задовольнити частково.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 лютого 2016 року в частині позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта