АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Усика Г.І.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/8208/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Чала А.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі по тексту - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 486,44 грн. заборгованості за кредитом, 3 751,07 грн. заборгованості за відсотками, 2 580,00 грн. заборгованості за пенею і комісією, 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 340,88 грн. штрафу (процентна складова), а всього 7 658,39 грн., а також 1 218,00 грн. судового збору.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визначити розмір заборгованості за кредитом у розмірі 486,44 грн., в іншій частині позову відмовити. Зазначає, що його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості надати відповідні докази по справі. Звертає увагу на те, що він не підписував жодного кредитного договору, а лише заповнив анкету для отримання платіжної карти. Надалі ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку змінював істотні умови договору у вигляді зміни кредитного ліміту та розміру відсотків, посилаючись на умови та правила надання банківських послуг, що були визначені самим банком. Також ставить під сумнів надані позивачем розрахунки. Вважає, що позивач умисно створював йому борг на платіжній картці, а саме списував з його рахунку кошти на погашення кредиту, в той час як балансу на платіжній картці не вистачало для їх списання. Зазначає, що термін дії банківської карти закінчився 01 січня 2014 року, а тому строк позовної давності щодо стягнення пені за прострочення виконання зобов'язання сплив 01 січня 2015 року, натомість, позов подано лише 10 вересня 2015 року, тобто зі спливом позовної давності.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ХитроваЛ.В. в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважала, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 листопада 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договіршляхом приєднання, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.5, 6).

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка відповідно до наданих позивачем розрахунків станом на 31 липня 2015 року становить 7 658,39 грн., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 486,44грн., заборгованість по процентам у розмірі 3 751,07 грн., заборгованість за пенею і комісією у розмірі 2 580,00 грн., штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 340,88 грн.(а.с.3-4).

У вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» порушило перед судом питання про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Суд першої інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 неналежним чином виконує свої зобов'язання за кредитним договором від 05 листопада 2011 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не підписував жодного кредитного договору, а лише заповнив анкету для отримання платіжної карти, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2011 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанку», в якій зазначено, що вона разом із пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.5).

Також 05 листопада 2011 року ОСОБА_1 було підписано довідку про умови кредитування з використанням платіжної кари «Кредитка «Універсальна» 30 днів пільгового періоду» (а.с.6).

Підписавши, довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка «Універсальна» 30 днів пільгового періоду», ОСОБА_1 погодився з усіма умовами кредитування за вказаним договором, що свідчить про укладення між ПАТ КБ «Приватбанку» та ОСОБА_1 кредитного договору.

В анкеті-заяві міститься інформація про те, що ОСОБА_1 ознайомився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними.

Відтак, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у заяві-анкеті (а.с.5). Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк в односторонньому порядку змінював істотні умови договору у вигляді зміни кредитного ліміту та розміру відсотків, є безпідставними та відхиляються колегією суддів, оскільки ОСОБА_1, підписавши анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанку», погодився з усіма умовами кредитування за вказаним договором.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з розміром пені, який підлягає стягнення з ОСОБА_1, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до змісту вказаної норми суд може ухвалити заочне рішення лише за умови неявки відповідача в судове засідання; належного повідомлення відповідача про час і місце судового засідання; відсутності поважних причин неявки відповідача в судове засідання; відсутності клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності; відсутності заперечень позивача проти заочного розгляду справи.

Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи повинно проводитися відповідно до вимог статей 74-76 ЦПК України. При цьому, в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення.

Відповідно до положень ст. 74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Відповідно до частин першої та другої ст. 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 вересня 2015 року Святошинським районним судом м. Києва було відкрито провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, судове засідання призначено на 28 жовтня 2015 року (а.с.42). Того ж дня на адресу відповідача було направлено судову повістку про виклик в судове засідання на вказану дату (а.с.43).

Проте, направлена на адресу ОСОБА_1 судова повістка була повернута відділенням поштового зв'язку до суду за закінченням терміну її зберігання (а.с.49).

При цьому, згідно з частиною третьою, четвертою та п'ятою статті 76 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

У разі неявки у судове засідання однієї зі сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, щодо яких немає відомостей про вручення їм повісток, суд не може розпочати розгляд справи, а повинен відповідно до ст. 169 ЦПК його відкласти.

Таким чином, повернення відділенням зв'язку судової повістки за закінченням терміну зберігання не можна вважати належним повідомленням особи, яка бере участь у справі, оскільки це не відповідає вимогам ст. 76 ЦПК України.

Також, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 про час і місце судового засідання, яке відбулося 07 грудня 2015 року. Направлена на адресу відповідача судова повістка була знову повернута відділенням поштового зв'язку до суду за закінченням терміну її зберігання (а.с.52).

Таким чином, судом першої інстанції було порушено вимоги ст. ст. 74-76, 224 ЦПК України щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості скористатися своїм правом на подання письмових заперечень на позовну заяву та відповідних доказів.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе прийняти заяву представника ОСОБА_1 про застосування позовної давності. При цьому, слід врахувати, що на пропуск строків позовної давності ОСОБА_1 також посилалася і в заяві про перегляд заочного рішення суду, проте, судом першої інстанції не було надано належної оцінки доводам відповідача (а.с.61-62).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 11 вересня 2015 року.

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, пеня за прострочення сплати заборгованості була обрахована банком за період з 05 січня 2013 року по 31 липня 2015 року, тобто з пропуском строків, визначених ч.2 ст. 258 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що ОСОБА_1 заявив про сплив позовної давності, з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню пеня за період з 11 вересня 2014 року по 11 вересня 2015 року, яка відповідно до наявних в матеріалах справи розрахунків, становить 1 100,00 грн.

Таким чином, заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року підлягає зміні шляхом зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з 2 580,00 грн. до 1 100,00 грн., у зв'язку з чим загальна сума заборгованості також підлягає зменшенню з 7 658,39 грн. до 6 558,39 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року змінити.

Зменшити розмір пені, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» з 2 580,00 грн. до 1 100,00 грн., у зв'язку з чим загальну суму заборгованості зменшити з 7 658,39 грн. до 6 558,39 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Г.І. Усик