22-ц/775/243/2016(м)
Головуючий у 1-й інстанції Ікорська Є.С. Категорія 59
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Сороки Г.П.

суддів - Гаврилової Г.Л., Принцевської В.П.

секретар - Гаркуша О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

28 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця, зацікавлена особа Жовтневий відділ державно виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції (далі Жовтневий ВДВС) та просив визнати незаконними дії головного державного виконавця Жовтневого ВДВС ОСОБА_3 та скасувати рішення про примусове вселення ОСОБА_4 у квартиру №89, розташовану у будинку №84 по вулиці Урицького у м. Маріуполі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що, незважаючи на те, що він 18.12.2015 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя подав скаргу на дії державного виконавця Жовтневого ВДВС ОСОБА_3 при виконанні виконавчого провадження № 49179801, 25.12.2015 року державний виконавиць примусово вселила у квартиру АДРЕСА_1 не стягувача ОСОБА_5, а ОСОБА_4, яка не зазначена у рішенні суду від 14.05.2015 року по цивільній справі №263/1974/15-ц, пояснивши, що відповідно до довіреності від 11.03.2013 року вона має право вселити ОСОБА_4 у вказану квартиру. Разом з державним виконавцем Криловою Л.Ю. виконувати рішення суду про вселення прийшли ще кілька державних виконавців та співробітник поліції ОСОБА_6 Пізніше співробітник поліції викликав наряд національної гвардії України у складі чотирьох чоловік у повній екіпіровці (з автоматами та у бронежилетах), які із застосуванням грубої фізичної сили винесли його з тамбуру на сходову клітку та мали намір вибити двері. За таких обставин він вирішив добровільно відкрити двері квартири. Державним виконавцем Криловою Л.Ю. було складено акт про вселення громадянки ОСОБА_4, в якому він вказав на незаконність її дій. Такі дії державного виконавця вважає протиправними, оскільки вона вийшла за межі рішення суду та самоуправно вселила в квартиру сторонню особу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2016 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця Жовтневого ВДВС відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду від 03 лютого 2016 року, посилаючись на неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, скаржник ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить ухвалу суду від 03 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, який доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги, заперечення представника Жовтневого ВДВС ОСОБА_3, яка просила апеляційну скаргу відхилити, ухвалу суду залишити без змін, заперечення представника ОСОБА_5 ОСОБА_4 та адвоката ОСОБА_7, які просили апеляційну скаргу відхилити, ухвалу суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно вимог ст.312 ЦПК України розглянувши апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд: 1) відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без зміни, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону; 2) змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування; 3) скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Відмовляючи в задоволення скарги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про вселення у добровільному порядку боржником не було виконане, та враховуючи те, що стягувач у виконавчому провадженні може діяти як самостійно так і через свого представника, дійшов до висновку про відсутність порушень в діях державного виконавця під час примусового виконання рішення суду про вселення ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1, в інтересах якої по довіреності діяла ОСОБА_4

З такими висновками суду першої інстанції колегія суду не може не погодитись, оскільки вони випливають з обставин справи та відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст.387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведених у п.3 постанови від 7 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах", при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом України "Про виконавче провадження" заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.11 вказаного Закону), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч.7 ст.12 вказаного Закону).

Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час проведення виконавчих дій) державний виконавець зобовязаний вживати усіх передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішення, зазначеного у виконавчому документі, у спосіб та в порядку, встановленого виконавчим документом, неупереджено, своєчасно та в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, у тому числі, проводити перевірку виконання боржником рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; безперешкодно входити до приміщень, що належать боржникам; залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.19 цього ж Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документу за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (п.1).

Частинами 2,5 ст.25, ч.2 ст.31 даного Закону передбачено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Копія постанови про відкриття виконавчого провадження надсилається не пізніше наступного дня стягувану та боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право, у тому числі, брати участь у провадженні виконавчих дій. Сторони зобовязані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне або часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомити державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обовязкове зупинення виконавчого провадження, тощо. Боржник зобовязаний, зокрема, утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення. Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобовязанні сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до ст.32 Закону заходами примусового виконання рішень є, зокрема: вилучення в боржника і передача стягувану певних предметів, зазначених у рішенні, інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно з вимогами ст.79 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець перевіряє виконання рішення про вселення стягувача на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

У разі невиконання боржником рішення державний виконавець виконує його примусово.

Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документу, та його проживання (перебування) в ньому.

Державний виконавець зобовязаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, повідомленого про день та час вселення, не є перешкодою для виконання рішення про вселення.

У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, на нього накладається штраф та застосовуються заходи, передбачені законом. При цьому вселення здійснюється у присутності понятих із залученням працівників органів внутрішніх справ.

Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт. Після складання акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження.

Зі справи вбачається, що постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ОСОБА_3 від 30.10.2015 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №263/1974/15ц, виданого Жовтневим районним судом м.Маріуполя 14.07.2015 року, про вселення ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_2. Згідно даної постанови державним виконавцем боржнику наданий строк до 06.11.2013 року для добровільного виконання виконавчого листа та розяснено, що при невиконанні рішення в наданий строк виконання буде проведено в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з провадженням виконавчих дій (а.с.25).

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження була надіслана боржнику рекомендованим листом з повідомленням та отримана ОСОБА_2 03.11.2015 року (а.с.26).

Однак, у добровільному порядку рішення не було виконано, що в судовому засіданні визнали сторони.

Стягувачем по даному провадженню є ОСОБА_5 Її інтереси за нотаріально посвідченою довіреністю від 11 березня 2013 року та від 22 жовтня 2015 року представляє ОСОБА_4 (а.с.16,30).

Згідно з актом державного виконавця від 25.12.2015 року, складеним державним виконавцем Криловою Л.Ю., рішення виконано, в спірну квартиру вселена ОСОБА_4 за довіреністю від 11.03.2013 року. Даний акт підписаний державним виконавцем, понятими, інспектором Жовтневого ВП МВНП, стягувачем в особі ОСОБА_4 та боржником. Боржник ОСОБА_2 підписав акт із зауваженнями про те, що всупереч рішенню суду державний виконавиць ОСОБА_3 вселила громадянку ОСОБА_4, яка не вказана у рішенні суду (а.с.6).

25.12.2015 року головним державним виконавцем Жовтневого ВДВС була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у звязку з виконанням рішення суду (а.с.5).

За таких обставин, виходячи з того, що рішення у добровільному порядку боржником не було виконане, та враховуючи те, що стягувач у виконавчому провадженні може діяти як самостійно так і через свого представника, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність в діях державного виконавця порушень прав боржника під час примусового виконання рішення суду про вселення, у звязку з чим у задоволені скарги відмовив. Свої висновки суд достатньо повно та мотивовано обґрунтував.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують та не свідчать про неправильне застосування чи порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги заявника про те, що суд неповно зясував обставини справи, залишив поза увагою те, чи міг він добровільно виконати рішення та причини невиконання рішення, що стягувач з лютого 2015 року проживає в м.Санкт-Петергбург Російської Федерації і не зверталась до нього з приводу вселення в квартиру, що державний виконавець вселила в квартиру сторонню особу ОСОБА_4, яка не є стягувачем, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до вимог ст.8, частин 1,3 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягував та і боржник. Сторони можуть реалізувати свої права та обовязки у виконавчому провадженні самостійно або через представника, повноваження якого повинні бути підтверджені довіреністю.

У відповідності зі ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» представник сягувача наділяється всіма правами сторони виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи та оглянутого в апеляційному суді виконавчого провадження, від імені стягувача ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11.03.2013 року діяла ОСОБА_4, за заявою якої державним виконавцем постановою від 30.10.2015 року було відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа про вселення ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_3, що підтверджується копією заяви ОСОБА_4 від 27.10.2015 року, копією постанови про відкриття виконавчого провадження, копією довіреності та копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу щодо зміни ОСОБА_8 прізвища на ОСОБА_5 (а.с.25,30,84-87).

Постанова про відкриття виконавчого провадження у встановленому порядку не була оскаржена та не скасована, що сторонами не заперечувалось.

В постанові про відкриття виконавчого провадження боржнику був наданий строк для добровільного виконання рішення. Копія постанови була отримана боржником 03.11.2015 року, але у добровільному порядку рішення не було виконане, що не оспорювалось сторонами в суді першої інстанції та в апеляційному суді. Тому у державного виконавця були правові підстави для проведення примусового виконання рішення.

Оскільки рішення у добровільному порядку не було виконане, що державний виконавець правомірно призначив примусове виконання рішення на 25.12.2015 року на 10.00 годину, про що повідомив боржника листом від 14.12.2015 року, який був отриманий ОСОБА_2 17.12.2015 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення рекомендованого листа (а.с.29) та не оспорювалось боржником.

Згідно акту державного виконавця від 25.12.2015 року, складеним державним виконавцем Криловою Л.Ю., рішення виконано, в спірну квартиру вселена ОСОБА_4 за довіреністю від 11.03.2013 року. Даний акт підписаний державним виконавцем, понятими, інспектором Жовтневого ВП МВНП, стягувачем в особі ОСОБА_4 та боржником. (а.с.6). У звязку з виконанням рішення суду 25.12.2015 року головним державним виконавцем Жовтневого ВДВС була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження (а.с.5).

На підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11.03.2013 року та нотаріально посвідченої довіреності від 22.10.2015 року (а.с.16,30) ОСОБА_5 надала ОСОБА_4 всі повноваження на управління, володіння, користування та розпорядження належним їй житлом, на представництво її інтересів в усіх державних органах (органах юстиції, органах державної виконавчої служби) з усіма правами, які відповідно до закону належать позивачу, стягувачу, в тому числі, право вільного доступу до квартири, здійснення нагляду за квартирою, проведення в ній ремонтних робіт, передачу в оренду тощо. В довіреностях відсутні застереження щодо обмеження представника на вчинення певної виконавчої дії.

З огляду на наведене, державним виконавцем у якості представника стягувача ОСОБА_5 обґрунтовано була залучена ОСОБА_4 до участі у проведені виконавчих дій по примусовому вселенні у спірне житло ОСОБА_5

Та обставина, що в акті державного виконавця від 25.12.2015 року у розділі «Встановив» зазначено, що рішення виконане і в квартиру вселена ОСОБА_4, на думку колегії суддів, не свідчить про незаконність дій державного виконавця, оскільки зі змісту акту від 25.12.2015 року (а.с.6) вбачається, що державним виконавцем проводилось примусове виконання рішення про вселення ОСОБА_5, від імені якої при проведенні примусового вселення за довіреністю діяла ОСОБА_4

Таким чином, виходячи з того, що ОСОБА_4 наділено спеціальними повноваженнями щодо представництва інтересів стягувача у процесі виконавчого провадження, виконання рішення суду за її участю не свідчить про вселення представника стягувача як сторони виконавчого провадження до спірного приміщення і його подальшого там проживання, а лише є підставою для виконання рішення суду за його участю як представника стягувача, який має право вчинити такі ж дії, які вчинив би стягувач при виконанні цього рішення.

Зі справи також вбачається, що постановою про відкриття виконавчого провадження від 30.10.2015 року боржнику був наданий строк на добровільне виконання рішення (а.с.25). Дана постанова була отримана боржником, але у добровільному порядку рішення не було виконане, що не оспорювалось сторонами, в тому числі і ОСОБА_2 в апеляційному суді. Крім того, з виконавчого провадження вбачається, що про невиконання боржником рішення державному виконавцю повідомила представник стягувача.

Та обставина, що в постанові про відкриття виконавчого провадження від 30.10.2015 року для добровільного виконання рішення боржником зазначений строк до «06.11.2013 року», на думку колегії суддів, не може бути підставою для визнання незаконними дій державного виконавця по примусовому виконанню рішення, оскільки, як вбачається зі змісту даної постанови дії по добровільному виконанню рішення боржник мав провести після отримання копії постанови, що свідчить про те, що в постанові допущена технічна описка у вказівці на рік «2013» для проведення добровільного виконання рішення.

Відсутність стягувача при проведенні виконавчих дій при наявності його представника не може бути підставою для непроведення виконавчих дій з примусового вселення та не звільняє боржника від виконання рішення, тому посилання заявника про неможливість виконання рішення у звязку з відсутністю стягувача є безпідставними.

Положеннями ст.79 Закону України «Про виконавче провадження», якою регламентується порядок проведення виконавчих дій з примусового вселення, не виключається можливість проведення цих дій за участю представника стягувача та не встановлено обовязкової участі безпосередньо стягувача у проведенні виконавчих дій по вселенню. Тому посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець не зупинив примусове виконання рішення, незважаючи на подачу ним 18.12.2015 року до суду скарги на дії державного виконавця при виконанні виконавчого провадження №49179801, є безпідставними, оскільки відповідно до положень ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» звернення сторони виконавчого провадження до суду із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця не є обставиною, що зумовлює обовязкове зупинення виконавчого провадження. Крім того, боржник не звертався до державного виконавця із заявою про зупинення виконавчого провадження у звязку із його зверненням до суду зі скаргою на дії державного виконавця. Також державному виконавцю не було надано рішення суду про зупинення виконавчого провадження про вселення ОСОБА_5 у звязку з надходженням скарги на дії державного виконавця і таке судове рішення не надано суду першої інстанції та апеляційному суду.

Помилкове посилання в ухвалі суду першої інстанції на те, що державним виконавцем на 25.12.2015 року було призначене примусове проникнення до житла не може бути підставою для скасування ухвали суду та задоволення скарги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, така вказівка суду є технічною опискою. Державним виконавцем не призначалось примусове проникнення до житла і таке примусове проникнення до житла не проводилось. Зі справи вбачається і сам заявник в судовому засіданні не заперечував, що він був присутнім при проведенні виконавчих дій з примусового вселення стягувача до житла і не перешкоджав державному виконавцеві в проведенні цих дій. У справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що 25.12.2015 року під час проведення виконавчих дій з примусового вселення стягувача в особі її представника відбулося примусове проникнення до житла. З акту державного виконавця від 25.12.2015 року також вбачається, що виконавчі дії з примусового виконання рішення про вселення проводились за участю представника стягувача, боржника та у присутності понятих і працівників міліції, якими цей акт підписаний.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи справу у відповідності з положеннями ст.11 ЦПК України в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами, повно, всебічно та обєктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, їм та наданим сторонами доказам у сукупності дав правильну оцінку та вірно у відповідності з вимогами матеріального права дійшов до висновку про відмову в задоволенні скарги, оскільки у діях державного виконавця не встановив порушень чинного законодавства та прав боржника при проведенні виконавчих дій з примусового вселення стягувача. При цьому порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни судового рішення, суд не допустив.

Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження та оцінки в суді першої інстанції та давали б апеляційному суду підстави для переоцінки обставин та доказів, проведеної судом першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено та в апеляційному суді не встановлено.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення скарги, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,312 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Гаврилова Г.Л.

ОСОБА_9