Справа № 371/1963/15-ц Головуючий у І інстанції Капшук Л. О.
Провадження № 22-ц/780/3110/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 29.09.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

29 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Миронівського районного суду Київської області від 22 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 01 грудня 2006 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № Д 06-02-247 МК, згідно з умовами якого відповідачці було надано кредит в сумі 28 170 доларів США зі строком повернення до 01 грудня 2011 року, а відповідач ОСОБА_3 зобовязався відповідати перед банком як поручитель за належне виконання позичальницею зобовязань за цим кредитним договором у повному обсязі.

Однак, вказує, що відповідачі своїх зобовязань зі сплати коштів не виконують, внаслідок чого станом на 15 вересня 2015 року за ними утворилася заборгованість у розмірі 55 778, 61 доларів США, яку він просив суд солідарно стягнути з відповідачів.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 22 березня 2016 року позов було задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 9155, 36 дол. США та судові витрати у розмірі 1085 грн. 42 коп., а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Крім того, стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 3000 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Не погоджуючись із цим рішенням, ПАТ «КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати у частині відмови у задоволенні решти позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, а у решті рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № Д 06-02-247 МК, згідно з яким ОСОБА_2 отримала споживчий валютний кредит у розмірі 28 170,00 доларів США зі сплатою процентів та зі строком повернення до 01 грудня 2011 року. Одночасно, з метою забезпечення кредитного договору між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким останній зобовязався відповідати за повернення відповідачкою кредитних коштів.

Банк зобовязання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у розмірі, передбаченому договором. Вказаний факт підтверджується доданою до матеріалів справи випискою по рахунку № 3370 (Т. 1, а. с. 33) та не спростовується відповідачкою.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка допустила неналежне виконання кредитного договору

З січня 2009 року позичальник почала порушувати умови договору, кредитні кошти сплачувала не в повному розмірі.

Із розрахунку заборгованості відповідачів, який був у подальшому уточнений позивачем, вбачається, що за ОСОБА_2 рахується борг у розмірі 28 298 дол. США, з яких 15 146, 67 дол. США основного боргу та 13 151, 33 дол. США заборгованості по процентам, а також 46 565, 38 грн. пені (Т. 2, а. с. 37-40).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором кредиту вбачається, що позичальником погашення кредиту в межах строку дії договору незначними сумами мало місце у липні та жовтні 2011 року, та після закінчення вказаного строку 10 лютого 2012 року та 30 травня 2012 року. (Т.1, а. с. 157-159).

Крім того, сторони кредитного договору змінили тривалість загальної позовної давності та пунктом 4.7. договору передбачили, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, комісії, неустойки пені, штрафів за даною угодою встановлюються сторонами тривалістю у 5 років.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правові наслідки порушення зобовязання передбачені ст. 611 ЦК України, згідно якої у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на підставі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановив наявність кредитної заборгованості за відповідачкою ОСОБА_2 та визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення кредиту та відсотків за користування в межах строку позовної давності за період з 26 листопада 2010 року по грудень 2011 року після закінчення строку дії договору, оскільки вимоги про стягнення заборгованості зі сплати кредиту та відсотків поза межами вказаного строку не підлягають задоволенню у звязку з пропуском строку позовної давності, який не переривався.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про необґрунтованість вимог позивача до відповідача ОСОБА_3 у звязку із пропуском строку звернення до нього як до поручителя із вимогою про стягнення боргу, оскільки це ґрунтується на вимогах закону та відповідає матеріалам справи.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог у частині стягнення пені, оскільки ця вимога була належним чином підтверджена відповідними доказами та ґрунтується на вимогах закону, через що апеляційний суд вважає необхідним стягнути з відповідачки пеню за прострочення виконання зобовязань за кредитним договором у межах строку позовної давності, у відповідності до наданого апелянтом розрахунку, за період з 26 листопада 2010 року по грудень 2011 року, що становить 2470, 35 грн.

Також безпідставним є стягнення місцевим судом з позивача на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу, оскільки, відповідно до ч.2 ст. 56 ЦПК України, особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається виключно ухвалою суду за заявої особи, яка бере участь у справі, а оскільки така ухвала у справі відсутня, то рішення у цій частині підлягає скасуванню.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 22 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № Д 06-02-247 МК від 01 грудня 2006 року у розмірі 9 155 (дев'ять тисяч сто пятдесят пять) дол. США 36 центів, 2 470 грн. 35 коп. пені та 1085 грн. 42 коп. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: