ЄУН № 337/2218/16-ц
Провадження № 2/337/1225/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 вересня 2016 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сидорової М.В.

при секретарі Булгакової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача вказуючи, що 04.08.2014 р. між нею та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №500506372 (далі Договір), відповідно до якого їй було надано кредитні кошти в сумі 37170,39 грн. Враховуючи замалий шрифт тексту договору, їй довелось у несприятливих умовах підписувати цей договір, а в подальшому тривалий час його вивчати. Так, під час детального його вивчення у позивача виникли ряд питань, з приводу чого вона листом звернувся до банку з проханням надати йому роз'яснення деяких положень договору, однак зрозумілої відповіді не отримала. Вказує, що пункт 2.8 п.п.2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4, 2.8.5 договору є незаконними та підлягають визнанню недійсними, оскільки відповідно до п. 2.8 кредитного договору визначено комісійну винагороду Банку:

- п.п. 2.8.1. за управління кредитом - 1,90%від суми кредиту за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом від суми кредиту. Комісійна винагорода розраховується від суми кредиту, зазначеної в п. 2.1 Розділу №1 цього договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування Кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору та його невід'ємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання Кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення Позичальником кредиту, що вказана в п. 2.3 Розділу № 1 цього Договору. В будь-якому випадку сплата Позичальником комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами за останній місяць користування Позичальником кредитом здійснюється не пізніше дати остаточного повернення Кредиту за цим Договором;

-п.п.2.8.2 - за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно - технічного комплексу самообслуговування (далі - ПТКС) агентів Банку без ПДВ становить 1,8% від суми переказу, без ПДВ. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується Позичальником кожного разу під час здійснення будь-яких платежів за цим Договором із використанням ПТКС;

-п.п.2.8.3 - за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на Рахунок в касах Банку у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн.(включно) - 35 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті сплачується Позичальником зі здійснення розрахункового обслуговування Позичальника в операційних касах Банку.

-п.п.2.8.4 - за переказ коштів за допомогою програмно - технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-Банк»(банкомат з функцією cash-in) у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн.(включно) - 10 грн.;

-п.п.2.8.5 за надання Кредиту становить 0грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується позичальником одноразово при наданні Кредиту, в порядку передбаченому п. 2.4 Розділ № 1 цього Договору.

Позивач вважає, що вказані пункти є несправедливими, незаконними та такими, що суперечать чинному законодавству, оскільки встановлення платежів за управління кредитом не відповідає положенням ч.4,5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як комісійна винагорода не відноситься до послуг, оскільки не здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Також зазначене не відповідає пункту 3.6 Правил, затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, згідно якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а тому такий пункт договору має бути визнано недійсним.

У зв'язку із вищенаведеним просить суд визнати недійсними пункт 2.8, який складається з п.п. 2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4, 2.8.5 кредитного договору від 04.08.14 № 500506372, укладеного між нею та ПАТ «Альфа-Банк».

Крім того, посилаючись на те, що відповідачем порушено її права споживача банківських послуг, та враховуючи те, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту Закон України «Про третейські суди» містив заборону на укладення третейської угоди в цій категорії справ, позивач ОСОБА_1 просить визнати недійсним пункт 6 кредитного договору від 04.08.2014р. № 500506372, укладеного між нею та ПАТ «Альфа-Банк», яким передбачено, що всі спори між сторонами розглядаються у постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз».

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Від представника відповідача суду подані письмові заперечення проти позову в яких зазначено, що під час укладення кредитного договору позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена з усіма його умовами, які передбачали, зокрема, сплату щомісячної комісії за надання комплексу сукупних послуг банку, а саме сплати банку комісії, зазначених в пункті 2.8 та підпунктах 2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4, 2.8.5, що були погоджені нею. Умови укладеного договору відповідають спеціальній нормі - ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», згідно з якою банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, доказом чого є її підпис у договорі. В звязку з цим позовні вимоги в частині визнання недійсними п.2.8 п.п.2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4, 2.8.5, вважає незаконними та необґрунтованими.

Також зазначено, що вимога про визнання недійсним п. 6 договору щодо третейського застереження є неспроможною, оскільки Банк не звертався до третейського суду за захистом свого права, тобто відсутнє порушення права позивача. Просив в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, причини неявки представника відповідача суду не повідомлені, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача за наявних у справі доказах та зі згоди позивача ухвалити рішення в заочному порядку, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, судом встановлено, що 04.08.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 500506372, відповідно до умов якого відповідачем було надано позивачу на власні потреби грошові кошти в розмірі 37170,39 грн. зі сплатою 11,99 % річних за користування кредитними коштами на строк до 05.08.2017 р.

У пунктах 1, 3 кредитного договору зазначено, що цей договір складається з двох розділів: Розділ №1 «Базові умови кредитування» та Розділ №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нерозривно пов'язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього. Всі відносини, що виникають між банком та позичальником, регулюються Розділом №2 «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до п. 2.8 Розділу №1 кредитного договору визначено комісійну винагороду Банку:

- п.п. 2.8.1. за управління кредитом - 1,90%від суми кредиту за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом від суми кредиту. Комісійна винагорода розраховується від суми кредиту, зазначеної в п. 2.1 Розділу №1 цього договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування Кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору та його невід'ємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання Кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення Позичальником кредиту, що вказана в п. 2.3 Розділу № 1 цього Договору. В будь-якому випадку сплата Позичальником комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами за останній місяць користування Позичальником кредитом здійснюється не пізніше дати остаточного повернення Кредиту за цим Договором;

- п.п.2.8.2 - за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно - технічного комплексу самообслуговування (далі - ПТКС) агентів Банку без ПДВ становить 1,8% від суми переказу, без ПДВ. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується Позичальником кожного разу під час здійснення будь-яких платежів за цим Договором із використанням ПТКС;

- п.п.2.8.3 - за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на Рахунок в касах Банку у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн.(включно) - 35 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті сплачується Позичальником зі здійснення розрахункового обслуговування Позичальника в операційних касах Банку.

- п.п.2.8.4 - за переказ коштів за допомогою програмно - технічного комплексу самообслуговування ПАТ "Альфа-Банк"(банкомат з функцією cash-in) у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн.(включно) - 10 грн.;

- п.п.2.8.5 за надання Кредиту становить 0 грн. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті, сплачується позичальником одноразово при наданні Кредиту, в порядку передбаченому п. 2.4 Розділ № 1 цього Договору.

Згідно Графіку платежів та розрахунків сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг, який є Додатком №1 до кредитного договору №500506372 від 04.08.2014р., в графі 5.4. «інші послуги (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) зазначений щомісячний платіж в сумі 706,24 грн.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Надання грошових коштів позичальнику в розумінні положень ст. 1056 ЦК України, вважається послугою яку надає банк для споживача.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 04.08.2014 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до положень ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п.3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За таких обставин, банк не мав права включати до кредитного договору вимогу про сплату позивачем комісійної винагороди за управління кредитом.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положенням ч.1 ст.216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину (його частини) кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (його частини).

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин (частина правочину), визнана судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Пленум Верховного Суду України в постанові №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ по визнання правочинів недійсними» в п. 9 роз'яснив, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

З урахуванням зазначеного вище та беручи до уваги, що встановлення платежів комісійної винагороди за управління кредитом, виконання операцій переказу коштів, прийняття готівки від клієнта для зарахування за погашення кредиту не є послугою в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», тобто є такими, що суперечать вимогам діючого законодавства, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання недійсним п. 2.8 п.п. 2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4, 2.8.5 кредитного договору є обґрунтованим, доведеними та підлягають задоволенню.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання представника відповідача, викладені в письмових запереченнях, на ту обставину, що при укладанні договору, сторони були вільними у своїх волевиявленнях, у виборі умов договору та контрагента. Оскільки позивач погодилась із такими умовами договору, підписала його та виконувала, то на стадії виконання цей договір не може бути визнаний недійсним, в тому числі п. 2.8п.п. 2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4, 2.8.5 договору.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10.11.2011р. у справі №15рп/2011 держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростання добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко приймають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману, придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах.

Навіть при умові, що позивач, як більш слабка сторона кредитного договору в силу своєї необізнаності, підписала умови такого договору та приступила до його виконання, а умови договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживача», то, на думку суду вони повинні бути на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України визнані недійсними в частині п. 2.8 п.п. 2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4, 2.8.5 як такі, що суперечать вимогам закону.

При вирішенні позовної вимоги про визнання пункту 6 кредитного договору від 04.08.2014р №500506372, укладеного між нею та ПАТ "Альфа-Банк", суд встановив наступне.

Пункт 6 договору передбачає, що сторони погодились внести до кредитного договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст.12 Закону України «Про третейські суди» про те, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку з кредитним договором та розгляд і вирішення всіх невирішених сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між сторонами з питань виконання, зміни, розірвання ними Кредитного договору, не виключений перелік яких визначений розділом №2 цього договору відбувається у Постійно діючому Третейському суді при всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його регламенту, який є невід'ємною частиною цієї третейської угоди та з якими сторони до підписання цього договору ознайомлені та згодні. Сторони також підтверджують, що вони ознайомлені та згодні з Положенням про Постійно діючий Третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз», а також підтверджують, що мають можливість в подальшому ознайомлюватись зі змістом Положення та Регламентом на web-сторінці за адресою: http//pdts.org.ua. Сторони погоджуються, що справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням цього договору Сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського судді для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з Кредитним договором. Дата та місце укладення даної третейської угоди вказані в преамбулі розділу №1 цього договору. Інші умови цієї третейської угоди викладені в Розділі №2 цього договору.

Одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено статтею 17 ЦПК України.

Згідно із ч.2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» (ч.1 ст.6 цього Закону доповнено п.14 згідно із Законом №2983-VI від 03.02.2011р.) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Особливості регулювання відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, механізм їх захисту та основи державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені в Законі України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Як вже зазначалось, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011р. у справі №15-рп/2011 дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03.02.2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015р. у справі №6-187цс15, який за змістом статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Кредитний договір, який в частині третейського застереження (п.6) позивач просить визнати недійсним був підписаний сторонами 04.08.2014 року, тобто після внесення зазначених змін до Закону України «Про третейські суди».

Оскільки, на час укладення договору про надання споживчого кредиту, Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), то суд прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог про визнання недійсним п. 6 кредитного договору від 04.08.2014р №500506372, укладеного між нею та ПАТ «Альфа-Банк».

На підставі викладеного, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які посилаються сторони, дослідивши надані доказі, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також відповідно до ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при звернення до суду судовий збір в розмірі 551,20 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 1, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 1, 6 Закону України «Про третейські суди» , ст.ст. 203, 215, 216, 236 ЦК України, ст.ст. 10,11,60, 88, 169, 212-215, 224 ЦПК України , суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати недійсними пункт 2.8 п.п. 2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4, 2.8.5; пункт 6 Кредитного Договору №500506372 від 04.08.2014р., укладеного між Публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" та ОСОБА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн. (пятсот пятдесят одну гривню 20 коп.).

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення.

Суддя: М.В.Сидорова