Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми банківського вкладу, за касаційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - Лопатнікової А.В. на рішення апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що між ним та публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») було укладено договори банківського вкладу у формі заяв №SAMDN9900 від 20 грудня 2012 року, №SAMDN5804 від 03 вересня 2013 року, №SAMDNWFD7100 та №SAMDNWFD5100 від

06 грудня 2013 року та № SAMDNWFD100 від 30 грудня 2013 року.

Зазначав, що 03 липня 2014 року він письмово повідомив відповідача про своє бажання розірвати вказані договори та просив повернути йому суму банківських вкладів з нарахованими процентами. Копію заяви відповідач отримав 09 липня 2014 року, однак жодної відповіді на це повідомлення він та його представник не отримали, вклади повернуті не були.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення банківського вкладу згідно заяви

№ SAMDN5804 від 03 вересня 2013 року в сумі 15 710,88 дол. США за заявою позивача залишено без розгляду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня

2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 суму вкладу в розмірі 25 287,97 дол. США; 638,09 дол. США 3 % річних за договором-заявою № SAMDN9900 від 20 грудня 2012 року банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт», 12 мес.»; суму вкладу в розмірі

25 838,94 дол. США; 651,99 дол. США 3 % річних за договором-заявою

№ SAMDNWFD100 від 06 грудня 2013 року банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт»; суму вкладу в розмірі 20 671,15 дол. США; 521,59 дол. США 3 % річних за договором-заявою

№ SAMDN25WFD100 від 06 грудня 2013 року банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт»; суму вкладу в розмірі 15 372,84 дол. США; 387,90 дол. США 3 % річних за договором-заявою

№ SAMDN25WFD100 від 30 грудня 2013 року банківського строкового вкладу (депозиту) «Стандарт».

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4

25 287,97 дол. США за договором від 20 грудня 2012 року

№ SAMDN9900; 20 671,15 дол. США за договором від 06 грудня 2013 року № SAMDNWFD5100; 15 372,84 дол. США за договором від 30 грудня 2013 року № SAMDNWFD100, всього

61 331,96 дол. США.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4

У касаційній скарзі представник ПАТ «КБ «ПриватБанк» -

Лопатнікова А.В., посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачем не спростовано докази позивача про укладення договорів банківського вкладу № SAMDN9900 від 20 грудня

2012 року, № SAMDNWFD5100 від 06 грудня 2013 року та

№ SAMDNWFD100 від 30 грудня 2013 року, внесення коштів на рахунки по вкладах та невиконання відповідачем зобов'язань за вказаними договорами. При цьому припинення діяльності відокремлених підрозділів відповідача не є підставою для невиконання останнім взятих на себе зобов'язань.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 20 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу у формі заяви № SAMDN9900 на суму 10 000 дол. США строком до 20 грудня 2013 року під 10 % річних. Згідно додаткової угоди про зміну процентної ставки при пролонгації вкладу строк вкладу продовжено з

23 грудня 2013 року до 23 грудня 2014 року включно з процентною ставкою 10,5 % річних. Відповідно до наявної в матеріалах справикопії квитанції, засвідченої суддею апеляційного суду в порядку ст. 138 ЦПК України, позивачем внесено у касу банку 10 000 дол. США (Т. 1, а.с. 6).

Незважаючи на наявність застереження про те, що прийняття додаткових внесків не передбачено, банком від позивача на рахунок № 0373, який відкритий за заявою № SAMDN9900, було прийнято вклад на загальну суму 15 085,91 дол. США, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій, засвідчених суддею апеляційного суду в порядку

ст. 138 ЦПК України (Т. 1, а.с. 7).

06 грудня 2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу у формі заяви № SAMDNWFD7100 на суму 25 000 дол. США з процентною ставкою 10 % річних, строком до 06 грудня 2014 року. Будь - яких платіжних документів про внесення зазначеної суми на депозитний рахунок позивачем не надано.

06 грудня 2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу у формі заяви № SAMDNWFD5100 на суму 20 000 дол. США з процентною ставкою 10 % річних, строком до 06 грудня 2014 року. Згідно наявної в матеріалах справи копії квитанції, засвідченої суддею апеляційного суду в порядку ст. 138 ЦПК України, позивач 06 грудня 2013 року вніс у касу банку 20 000 дол. США (Т.1, а.с. 11).

30 грудня 2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу у формі заяви № SAMDNWFD100 на суму 15 000 дол. США з процентною ставкою 10 % річних, строком до 30 грудня 2014 року. Згідно наявної в матеріалах справи копії квитанції, засвідченої суддею апеляційного суду в порядку ст. 138 ЦПК України, позивач 30 грудня 2013 року вніс у касу банку 15 000 дол. США (Т.1, а.с. 13).

04 липня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ «КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договорів банківського вкладу за заявами

№ SAMDN9900 від 20 грудня 2012 року,

№ SAMDNWFD7100 та № SAMDNWFD5100 від

06 грудня 2013 року, № SAMDNWFD100 від 30 грудня 2013 року, повернення вказаних вкладів та процентів за ними.

Відповіді на дану заяву відповідачем надано не було, кошти не повернуто.

Враховуючи зазначене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що надані позивачем оригінали договорів банківського вкладу, квитанцій про внесення коштів, які оформлені відповідно до Інструкцій про касові операції в банках України та Інструкції про ведення касових операцій банками України, є належним підтвердженням укладення з відповідачем договорів банківського вкладу.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі

№6-118цс14.

Відповідно до п. 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від

03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення № 516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566,будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.

Пунктом 3.3 глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ, заява про повернення коштів тощо) банк зобов'язаний прийняти вимогу шляхом проставлення на ній дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитку штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитку печатки банку, а також взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Враховуючи, що ПАТ «КБ «ПриватБанк» на виконання вимог законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, а також вимог ч. 2 ст. 27, ст. ст. 58, 59, 64 ЦПК України не надано суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та банком не укладались зазначені договори банківського вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу

№ SAMDN9900 від 20 грудня 2012 року,

№ SAMDNWFD5100 від 06 грудня 2013 року та

№ SAMDNWFD100 від 30 грудня 2013 року.

Доводи касаційної скарги представника ПАТ «КБ «ПриватБанк» - Лопатнікової А.В. зазначених висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо наявності доказів укладення між сторонами договору банківського вкладу у формі заяви № SAMDNWFD7100 від 06 грудня 2013 року є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, адже при дослідженні та встановленні обставин укладення вказаного договору банківського вкладу судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги представника

ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Грошовим, за змістом ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-24цс15.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Враховуючи зазначене правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що відсутні правові підстави для стягнення трьох відсотків річних у іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі, надав їм належну правову оцінку, правильно застосував норму права, яка регулює дані правовідносини, обґрунтовано та законно дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційних скарг та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та представника публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - Лопатнікової А.В. відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

Л.М.Мазур

Т.О.Писана