АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 638/8325/14-ц Головуючий суддя І інстанції Шишкін О.В.
Провадження № 22-ц/790/5718/16 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: «право власності»
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Гуцал Л.В., Кірсанової Л.І.,

за участю секретаря: Доля О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном та зобовязання вчинити певні дії, -

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, мотивуючи який зазначила, що на підставі договору дарування від 25 грудня 2007 року та Державного акту від 17 вересня 2009 року вона є власником житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Дербентська № 67А. Власником житлового будинку № 69 по вул. Дербентській в м. Харкові та земельної ділянки за вказаною адресою є відповідач ОСОБА_2

Посилаючись на те, що відповідач зруйнував паркан, що визначав межі суміжних земельних ділянок, збільшив розмір прибудови до свого будинку сараю літ. «Г», який став щільно прилягати до задньої стіни належного їй будинку, що унеможливлює його належне обслуговування, крім того, з порушенням санітарних та будівельних норм побудував на земельній ділянці вбиральню, з урахуванням уточнених у серпні 2015 року позовних вимог, ОСОБА_3 просила зобовязати ОСОБА_2 привести сарай літ. «Г», що розташований на земельній ділянці № 69 по вул. Дербентській в м. Харкові у відповідність до вимог Державно-будівельних норм таким чином, щоб відстань від найбільш виступаючої конструкції сараю до межі земельної ділянки № 67А становила не менше одного метру та у відповідність до розмірів, які існували до його збільшення; зобовязати відновити зруйнований паркан між земельними ділянками та знести надвірну вбиральню.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобовязано ОСОБА_2 привести сарай літ. «Г» по вул. Дербентській № 69 в м. Харкові у відповідність до вимог Державно-будівельних норм таким чином, щоб відстань від найбільш виступаючої конструкції сараю до межі сусідньої ділянки, що знаходиться по вул. Дербентській № 67А у м. Харкові, становила не менше одного метру та у відповідність до розмірів, які існували до його збільшення, а також відновити зруйнований паркан між домоволодіннями та знести надвірну вбиральню.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2016 року виправлено описку в частині зазначення дати ухвалення рішення, вказано правильною датою «13 жовтня 2015 року» замість «26 жовтня 2015 року».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявленого ОСОБА_3 позову відмовити. В обґрунтування скарги зазначила, що надвірної вбиральні, знести яку його зобовязав суд першої інстанції, не існує, сарай було побудовано у 1973 році, тобто задовго до набуття право власності на будинок позивачкою, і з цього часу його розмір є незмінним, також не доведено позивачкою факту існування паркану між земельними ділянками.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що діями відповідача щодо прибудови сараю літ. «Г», знесенням паркану між земельними ділянками та будівництвом надвірної вбиральні порушено право ОСОБА_3 користування належним їй нерухомим майном - житловим будинком та земельною ділянкою, а відтак наявні підстави для зобовязання відповідача усунути вказані порушення.

Проте погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору дарування від 25 грудня 2007 року та Державного акту від 17 вересня 2009 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Дербентська № 67А. Власником житлового будинку № 69 по вул. Дербентській в м. Харкові та земельної ділянки за вказаною адресою є відповідач ОСОБА_2

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є

факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 3,4 ст. 60 ЦПК).

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Позивачка ОСОБА_3 не скористалась своїм процесуальним правом на призначення по справі судової технічної експертизи з метою встановлення факту порушення її права користування земельною ділянкою та житловим будинком.

Як убачається з інвентаризаційної справи та технічного паспорту житлового будинку № 69 по вул. Дербентській в м. Харкові сарай літ. «Г» було побудовано колишнім власником до 1973 року, він не є самочинним будівництвом.

Жодних доказів на підтвердження зміни відповідачем розміру вказаного сараю шляхом добудови або перебудови нерухомого майна позивачкою не надано.

Крім того, встановлено та не заперечується сторонами, що житловий будинок позивачки було побудовано самочинно, право власності на нього виникло на підставі рішення суду, одна із стін будинку знаходить безпосередньо на межі земельних ділянок, що належать позивачу та відповідачу по справі.

Встановлення меж земельних ділянок до компетенції суду не належить.

Не доведено позивачкою також факту існування паркану, про зобовязання поновити який заявлено позовні вимоги, та факту його знесення відповідачем.

Отже за відсутності належних та допустимих доказів порушення з боку відповідача права користування ОСОБА_3 належним їй нерухомим майном, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення заявленого ОСОБА_3 позову.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України в дохід держави підлягає стягненню з ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 267 грн. 96 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 267 грн. 96 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді