Провадження № 22-ц/773/1754/16 Категорія: 48 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Лівандовської-Кочури Т.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.,

за участю секретаря - Концевич Я.О.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину автомобіля марки LandRover Range Rover, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1, н.з. НОМЕР_5.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 654,00 грн. В задоволенні решти позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 вказує, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному об'ємі.

Позивач та її представник в судове засідання, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи не з'явились, подали на адресу апеляційного суду заяви про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю прибуття в судове засідання через перебування на лікарняному та у відрядженні, проте доказів в підтвердження наведених обставин до поданих заяв долучено не було. Тому, колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи у їх відсутності.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача відносно задоволення апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити, з огляду на безпідставність наведених у ній доводів.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що скарги відповідача та її представника підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з наступних мотивів.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 19 лютого 2006 року по 05 липня 2007 року включно.

З 06 липня 2007 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та перебування у зареєстрованому шлюбі ними було придбано наступне майно:

- земельна ділянка площею 0,40 га та збудовано на ній цех з офісними приміщеннями загальною площею 1000 м.кв., розташовані по АДРЕСА_1, вартістю 25 000 000 грн.;

- 1/2 частина магазину продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 4 000 000 грн.;

- 20/100 складсько-торгового комплексу А-2 (площею 113,3 м. кв.) за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 3 000 000 грн.;

- 3/100 торгового комплексу за адресою: АДРЕСА_4, вартістю 700 000 грн.;

- кіоск, площею 17,7 м.кв. за адресою: АДРЕСА_5, вартістю 800 000 грн.;

- земельна ділянка площею 0,24 га та побудовано житловий будинок площею 460 м.кв. за адресою: АДРЕСА_6 вартістю 7 500 000 грн.;

- автомобіль марки Mitsubishi Pajero, 2007 року випуску, кузов № НОМЕР_2, н.з.НОМЕР_6 вартістю 400 000 грн.;

- автомобіль марки Opel Vivaro, 2005 року випуску з холодильною установкою, н.з. НОМЕР_7, кузов № НОМЕР_3 вартістю 300 000 грн.;

- автомобіль марки Fiat Doblo Cargo 2008 року випуску з холодильною установкою, н.з. НОМЕР_8, кузов № НОМЕР_4 вартістю 280 000 грн.;

- автомобіль марки Mercedes-Bens, Sprinter 313 GDI», 2008 року випуску з холодильною установкою, н.з. НОМЕР_9, кузов НОМЕР_10 вартістю 340 000 грн.;

- автомобіль марки ЗИЛ 130 В-1 СПГ, 1992 року випуску н.з. НОМЕР_11, шасі НОМЕР_12 з напівпричіпом марки ТЦ 10:00 AM (цистерна асенізаційна) 1992 року випуску, н.з. НОМЕР_13, шасі НОМЕР_14 загальною вартістю 140 000 грн.;

- автомобіль Land Rover Range Rover 2010 року випуску, н.з. НОМЕР_15, кузов НОМЕР_16.

Крім того, під час шлюбу відповідачем ОСОБА_3 набуто та зареєстровано права інтелектуальної власності на торгівельні марки (знаки для товарів і послуг) «ІНФОРМАЦІЯ_3», свідоцтво на знак для товарів і послуг НОМЕР_17 від 12 грудня 2011року та «ІНФОРМАЦІЯ_4», свідоцтво на знак для товарів і послуг НОМЕР_18 від 10 грудня 2013 року.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У пункті 23 постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дня його дійсної вартості на час розгляду справи.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємця) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів та спільною працею.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15 від 11 березня 2015 року.

Встановлено, що починаючи з 09 червня 2004 року відповідач ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Також встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем було укладено споживчі кредитні договори: 08 серпня 2006 року № 00 в розмірі ліміту кредитної лінії 140 000 дол. США; 29 травня 2007 року № 0 в розмірі 39 200 дол. США; 02 жовтня 2008 року № 0 в розмірі ліміту кредитної лінії 10 915 грн. 82 коп.; № 00 в розмірі 10 000 дол. США; № 0 в розмірі 253 000 дол. США для особистих потреб позичальника.

Зазначені кошти були спрямовані на розвиток підприємницької діяльності відповідача, в тому числі, на придбання вищевказаного рухомого та нерухомого майна, яке за своїми характеристиками використовується ним для здійснення його діяльності як фізичної особи-підприємця.

При цьому, погашення кредитів здійснювалось за рахунок оборотних коштів, одержаних відповідачем від здійснення ним підприємницької діяльності.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що позивачем ОСОБА_2 об'єктивно не доведено, а судом не встановлено факту придбання вищевказаного майна за спільні сумісні кошти подружжя або внаслідок спільної праці, суд першої інстанції правильно визначив правовий статус такого майна, віднісши його до особистої приватної власності відповідача, незважаючи на факт його придбання у шлюбі.

Доводи позивача ОСОБА_2 про придбання зазначеного майна за кошти одержані нею від продажу квартири, яка належала їй на праві приватної власності не спростовують правильних висновків суду в означеній частині, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу продаж квартири було вчинено за 43 000 грн. і доводи позивача про те, що зазначені кошти були витрачені на ремонт офісного приміщення, яке знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_7, у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК належними та допустимими доказами не підтверджені.

Окрім того, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивачем не враховано, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а в разі, якщо це майно набуто за спільні кошти подружжя, то воно є спільним майном подружжя, але інший з подружжя має право вимоги на частку отриманого доходу від діяльності підприємства або компенсації за рахунок іншого майна, а не вимоги права власності.

Відтак, суд правильно відмовив у визначенні за позивачем права власності на частку у праві інтелектуальної власності на торгівельні марки (знаки для товарів і послуг).

Слід також погодитись із тим, в який спосіб вирішено судом вимогу позивача про стягнення на її користь з відповідача грошової компенсації вартості ? частки автомобіля Land Rover Range Rover 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_5 в розмірі 490 050 грн., з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

У п. 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено, що спірний вказаний транспортний засіб був відчужений відповідачем на користь третьої особи на підставі довідки-рахунку, яка анульована і реєстрацію скасовано.

Пред'явивши вказані позовні вимоги, ОСОБА_3 фактично погодилась на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, а інший з подружжя - ОСОБА_3 відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вніс.

Тому, суд правильно застосував в цьому разі ч. 5 ст. 71 СК України, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частку вказаного транспортного засобу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції узгоджується із вимогами матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам справи. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Воолинської області від 11 листопада 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді