У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду

м. Києва від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за аліментним договором,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 19 червня 2010 року між нею та ОСОБА_3 було укладено аліментний договір про утримання сина ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соловйовою М.В., відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов'язувався утримувати сина ОСОБА_4 та сплачувати аліменти на його утримання протягом трьох років, починаючи з

01 липня 2010 року по 01 липня 2013 року у твердій грошовій сумі

8 000 грн щомісячно. Гроші повинні перераховуватись до 15 числа кожного місяця на поточний рахунок матері дитини ОСОБА_2 або готівкою ОСОБА_2 під розписку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 червня 2012 року за позовом ОСОБА_3 був змінений розмір аліментів сплачуваних на підставі вищевказаного договору та встановлено розмір аліментів у сумі 2 000 грн щомісячно, починаючи з 22 грудня 2011 року.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09 жовтня 2013 року вищевказане рішення суду від 13 червня 2012 року було скасовано, а у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 січня

2014 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь позивачки 104 000 грн заборгованості по аліментам за період з 01 червня 2012 року по 01 липня 2013 року.

03 березня 2014 року відділом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції відкрито виконавче провадження та встановлений строк до 10 березня 2014 року для добровільного виконання рішення суду, проте боржник рішення не виконав і на час звернення до суду із зазначеним позовом. Право на стягнення неустойки сторони погодили пунктом 8 вищевказного договору від 19 червня 2010 року.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила стягнути на свою користь із відповідача 159 120 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період 153 дні із 09 жовтня 2013 року по 10 березня 2014 року, 1 591 грн 20 коп. судового збору та 4 000 грн витрат на правову допомогу.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від

09 листопада 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку за аліментним договором у розмірі 159 120 грн. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити силі рішення суду першої інтанції.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та оскаржуваним рішенням, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із невиконання ОСОБА_2 умов аліментного договору, заборгованість у розмірі 104 000 грн виникла з його вини, а підстави для звільнення його від сплати неустойки відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від

29 січня 2014 року, яким визначена заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів у розмірі 104 000 грн, набрало законної сили 14 травня

2014 року, що свідчить про відсутність вини ОСОБА_3 в непогашенні заборгованості у розмірі 104 000 грн за період з 09 жовтня 2013 року до 10 березня 2014 року, а відтак й відсутність обов'язку відповідача сплатити неустойку за прострочення виконання такого боргового зобов'язання.

Застосування положень пункту 8 аліментного договору від

19 червня 2010 року до нарахування неустойки за несплату аліментів за період з 09 жовтня 2013 року до 10 березня 2014 року не можна визнати обгрунтованим, оскільки строк дії договору закінчився 01 липня

2013 року.

Таким чином, висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи і вимогам закону, тому підстави для стягнення неустойки відсутні.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду

м. Києва від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки за аліментним договором, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович