АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/739/2016 Головуючий у І інстанції Рибак М.А.
Доповідач Котула Л.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Котули Л.Г.

Суддів: Барановської Л.В., Слюсар Т.А.

За участю секретаря Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за несвоєчасне повернення позики.

В обґрунтування позову зазначали, що 14 грудня 2007 року між сторонами укладено Договір позики, за умовами якого відповідачам надано у борг 201 000 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 1 015 050 грн. строком до 20 грудня 2008 року .

Однак , відповідачі повернули борг частково, у зв'язку з чим , позивачі змушені були звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачів не повернуту суму боргу .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2013 року у задоволені позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

У задоволені позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним , повернення коштів відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2013 року скасовано в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 і стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 485 675, 03 грн. Вирішено питання судових витрат. В решті рішення залишено без змін.

На підставі цього рішення було видано виконавчі листи і відповідачами було сплачено суму боргу у розмірі 487 495, 00 грн. з урахуванням судового збору лише 12 грудня 2014 року згідно довідки № 001/2245 від 16.12.2014 ПАТ " Універсал банк".

За час невиконання відповідачами рішення суду курс долара до національної валюти гривні збільшився у 2 рази. На час погашення боргу курс долара за даними НБУ становив 15 , 7107 грн. і за отримані кошти можна було придбати лише 22 171,45 дол. США. Посилаючись на те, що сума заборгованості за рішенням суду становила 350 415, 00 грн., що на час ухвалення рішення судом було еквівалентно за курсом НБУ 44 475, 68 доларів США ( курс НБУ за 1 долар США - 7, 8788 грн.), а на момент сплати боргу курс долара значно підвищився та склала 15, 7107 грн., Отже, грошові кошти були повернуті в гривнях в сумі , що еквівалентна 22 304, 23 доларів США, а не 44 475, 68 доларів США, а тому просили стягнути солідарно з відповідачів на їх користь збитки, завдані несвоєчасним поверненням позики згідно Договору позики від 14 грудня 2007 року, а саме: реальні збитки в розмірі 348 329, 00 грн., збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 327214, 00 грн., пеню у розмірі 127140, 08 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. і вирішити питання судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму пені в розмірі 36 443, 16 грн. та 1000,00 у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 160, 45 грн. по 80,22 грн. з кожного.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_7 просить рішення суду в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки судом порушені вимоги матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_7, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав, викладених у ній, представника відповідачів ОСОБА_8, який заперечував проти задоволення позову , вказуючи на те , що позовна заява необґрунтована, перевіривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів дійшла висновку , що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи, що 14 грудня 2007 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено Договір позики ( далі - Договір ), за умовами якого позикодавці передають у власність , а позичальники приймають у власність грошові кошти у сумі 1 015 050, 00 гривень, що за курсом Національного Банку України станом на 14 грудня 2007 року еквівалентно 201 000 доларів США, терміном до 20 грудня 2008 року ( а.с. 76,77).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2013 року у задоволені позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

В задоволені позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, повернення коштів відмовлено ( а.с. 5-10).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2013 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ухвалено в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4), ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) заборгованість за договором позики в розмірі 485 675 грн.03 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) в рівних частках на користь ОСОБА_2(ідентифікаційний номер НОМЕР_4), ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) суму судових витрат в розмірі 1820, 00 грн. ( 1700,00 грн. - державне мито, 120,00 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи). В решті рішення залишено без змін (а.с. 11-16).

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням , проведеним належним чином.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.17 постанови №5 від 30 березня 2012 року " Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів , що виникають із кредитних правовідносин" зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

Судом встановлено, що заборгованість за рішенням суду в сумі 487 495,03 грн. виплачена позивачам 12 грудня 2014 року( а.с. 23,24).

Відмовляючи у задоволені позову про стягнення реальних збитків , внаслідок збільшення курсу долара на час виконання рішення суду, суд дійшов правильного висновку, що рішенням суду з відповідачів стягнуто заборгованість у національній валюті України , гривні, а не доларах США.

Зі змісту рішення Апеляційного суду м.Києва від 10 квітня 2014 року випливає, що відповідно до укладеного між сторонами 14 грудня 2007 року договору позики ОСОБА_1, ОСОБА_2 надали у борг ОСОБА_5, ОСОБА_6 1 015 050 грн., що еквівалентно 201 000 дол. США і зобов'язані були згідно графіку погашення позики щомісячно сплачувати заборгованість за договором позики в сумі 84 587 грн., тобто повертати борг в гривнях.

Обгрунтовано суд відмовив у задоволені позову про стягнення упущеної вигоди і правильно виходив з того, що позивачі не довели, що вони могли реально отримати доходи, як би відповідачі належним чином виконали рішення суду.

Статтями 1050, 1052 ЦК України встановлено наслідки порушення позичальником умов договору позики.Так, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

У позовній заяві позивачі ставили питання про стягнення з відповідачів на користь позивачів на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України пеню у розмірі 0,1 % від простроченої суми 127 140, 08 грн. за період з 30.09.2011 року по 12.12.2014 року.

Разом з тим, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено , що в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, ч.2 ст. 625 ЦК України, на яку послалися позивачі передбачено , що у разі порушення грошового зобов'язання боржник , який прострочив його виконання , на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Пунктом 5 Договору позики встановлено, що при порушені позичальниками строку повернення позики ( п.1Договору) вони повинні сплатити позикодавцям пеню в розмірі 0,1 % від розмірі позики за кожен день прострочення повернення позики.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасновиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Однак, суд на зазначене не звернув увагу, та не уточнив під час розгляду справи позовні вимоги , а суд апеляційної інстанції такої можливості позбавлений , а тому суд відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог , заявлених у суді першої інстанції.

Позивачі 31 серпня 2015 року звернулися до суду з позовом і просили стягнути з відповідачів на їх користь пеню в розмірі 0, 1% від простроченої суми за період з 30.09.2011 по 12.12.2014.

Однак, за загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України) і обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду . Оскільки позивачі звернулися до суду з позовом 31 серпня 2015 року, відповідно пеня за прострочення виконання зобов'язання підлягає стягненню з 31 серпня 2014 року по 12 грудня 2014 року , оскільки стороною в спорі заявлено про застосування позовної давності , а тому суд обґрунтовано дійшов висновку про стягнення пені за період з 31.08.2014 по 12.12.2014 у розмірі 36 443, 16 грн.( а.с. 51,53).

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За правилами ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди.

Зі змісту договору позики вбачається, що сторони не передбачили відшкодування моральної шкоди в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договору позики й спеціальною нормою - ст. 1050 ЦК України.

Ухвалюючи рішення у частині моральної шкоди, суд не звернув увагу на те, що відшкодування моральної шкоди за обставин, що склалися, ні договором позики, ні законом не передбачено.

За таких обставин, виходячи з вимог ч.3 ст. 303 ЦПК України , колегія суддів , вважає, що рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню, оскільки суперечить нормам матеріального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст. 303,304,307,309,316 ЦПК України , колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року в частині відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: