У х в а л а

іменем україни

24 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Парінової І.К.,Ступак О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Токмацька державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування удаваним та переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, на обґрунтування якого вказала, що на підставі рішення Токмацького міського народного суду Запорізької області від 13 липня 1984 року вона є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 був власником іншої 1/2 частини будинку на підставі договору дарування від 22 серпня 2003 року, згідно з яким дарувальником був її колишній чоловік − ОСОБА_7 У подальшому стався перехід права власності до іншої особи, а саме: ОСОБА_5 подарував 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6

Про те, що ОСОБА_5 подарував 1/2 частини вказаного будинку ОСОБА_6 ОСОБА_4 дізналася лише в листопаді 2014 року коли звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою.

ОСОБА_4 вважає, що договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, був удаваним, фактично договір дарування укладався з метою приховати договір купівлі-продажу для обходу переважного права учасників спільної часткової власності на купівлю частки, що продається.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з моменту укладення договору дарування жодного разу не проживали та не користувались 1/2 частиною будинку АДРЕСА_1, на цей час в належній ОСОБА_6 частині будинку відключено електропостачання, водопостачання. ОСОБА_6 не сплачував земельний податок за використання земельної ділянки, на якій розташовано будинок. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на двір, в якому розташований будинок, не заходили.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст. ст. 235, 362, 363 ЦК України, позивач просила суд визнати договір дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 від 06 жовтня 2003 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори Запорізької області, удаваним, укладеним для приховування договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, з моменту його укладення; перевести на ОСОБА_4 права та обов'язки покупця 1/2 частини будинку АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави, передбачені ст. 58 ЦК Української РСР 1963 року для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, відсутні докази, які б свідчили про те, що, укладаючи договір дарування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мали на меті приховати договір купівлі-продажу, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак