Справа № 361/3519/15-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/1727/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 22.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

22 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Сліпченка О.І.,

Суддів: Журби С.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року позивач звернувся з вищенаведеним позовом, який обґрунтовував тим, що 27 квітня 2012 року між ним і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, який підтверджений розпискою позичальника, за даним договором позики він передав позичальнику суму позики 524 000 грн. зі строком повернення боргу до 1 серпня 2012 року, позичальник борг не повернув і став ухилятись від його повернення.

Просить стягнути з відповідачів солідарно борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції 901 783 грн. та 3% річних за користування позикою в сумі 72 143 грн., всього 973 926 грн. та судові витрати. Стягнення боргу з двох відповідачів солідарно мотивував тим, що відповідачі є подружжям, що договір укладався в інтересах сімї відповідачів.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року Позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором позики 943 703 грн. (в тому числі суму позики з урахуванням індексу інфляції 901 783грн. і проценти 41 920 грн.), а також стягнути судові витрати 3 776,77 грн., всього стягнути 947 479,77 грн. В іншій частині у позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наданих сторонами доказів та з того, що відповідач порушив зобовязання передбачені розпискою.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки (оригінал якої оглянуто в судовому засіданні) від 27.04.2012 р., яка виконана рукописним текстом, зазначено, що ОСОБА_2 даною розпискою підтверджує, що отримав від ОСОБА_3 524 000 грн. у якості позики (в розписці займу) в день складення розписки, зобовязується повернути (в розписці віддати) вище вказану суму 1.08.2012 р. Розписка підписана позикодавцем ОСОБА_3, і позичальником ОСОБА_2 (а.с.9).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За таких обставин передбачене в статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням норм статті 6, частини першої статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобовязального характеру, які виникають з приводу грошових зобовязань.

У силу положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобовязання.

Тобто порушенням грошового зобовязання є невиконання боржником обовязку сплатити грошові кошти.

У справі, яка є предметом перегляду, між сторонами виникли зобовязання з договору позики грошових коштів, однак у порушення умов договору відповідач свої зобовязання не виконав.

Позивач надав розрахунки за період з 1.09.2012 р. по квітень 2015 р. Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції правильно вважав, що стягненню з позичальника на користь позикодавця підлягає сума позики, зазначена в розписці (524 000грн.) з урахуванням індексу інфляції за період прострочення виконання боржником грошового зобовязання всього 901783грн.; а також 3% річних за період користування позикою - в межах періоду, визначеного позивачем, в загальній сумі 41 920 грн.: всього підлягає стягненню: 901 783 грн. + 41 920грн. = 943703грн.

Встановивши вказані обставини справи, враховуючи доведеність в судовому засіданні факту утворення заборгованості по договору позики, з врахуванням вимог норм процесуального і матеріального права, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо про призначення почеркознавчої експертизи були колегією суддів враховані та така експертиза була призначена.

Оскільки експерту було необхідно надати додаткові матеріали для проведення експертного дослідження, останній просив додатково надати вільні та експериментально вільні зразки особистого підпису ОСОБА_2 , про що на судових засіданнях після відновлення провадження по даній справі будо наголошено представнику відповідача 01.11.2016 та 15.11.2016 р.р. які на час розгляду справи виконані не були, що дало підставу колегії суддів вважати вказані обставини, як підставу для застосування наслідків ухилення від проведення експертизи.

Стаття 146 ЦПК України встановлює спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі в експертизі.

Суд може визнати факт для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо.

Відповідно до положень п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» під час обговорення в попередньому судовому засіданні питання про призначення експертизи, а також в ухвалі про її призначення суд повинен роз'яснити наслідки ухилення від участі в експертизі (ст. 146 ЦПК). Застосування таких наслідків можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи, яку призначив суд.

У цій справі ненадання відповідачем та його представником, додатково, вільних зразків особистого підпису ОСОБА_2,для дослідження його експертом призвело до неможливості проведення експертизи.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У звязку з ухиленням відповідача від надання необхідних даних для проведення експертизи, колегія суддів вважає за необхідне визнати розглядати справу на підставі доказів наданих сторонами в суді першої інстанції та не піддавати сумніву той факт, що текст розписки, напис «Заемщик ОСОБА_2» та сам підпис в оригіналі розписки належить саме ОСОБА_2

Докази та обставини, на які посилається відповідач у своїй апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої та апеляційної інстанції (в тому числі і в частині залишення зустрічного позову без розгляду ухвала колегії суддів від 15.03.2016 року та призначення почеркознавчої експертизи) і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: