АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/ 876/16 Головуючий 1 інст. - Зелінський В.Г.
Справа № 623/2813/15-ц
Категорія : трудові Доповідач - Черкасов В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Ізюм» про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою голови ліквідаційної комісії Кредитної спілки «Ізюм» ОСОБА_2 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Ізюм» про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що він з відповідачем перебував у трудових відносинах, так, 01 січня 2013 року його було переведено на посаду голови Правління Кредитної спілки «Ізюм», а 12 травня 2015 року оголошено догану без врахування ступеня тяжкості вчиненого проступку та заподіяної шкоди. Наказ №5 про оголошення догани був виданий ліквідаційною комісією без відповідного рішення чи узгодження зі Спостережною радою. 15 травня 2015 року йому було знову оголошено догану без відповідних підстав та причин. А вже 28 травня 2015 року наказом №10 його було звільнено з роботи з 31 травня 2015 року за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором. Вважає незаконними застосування до нього дисциплінарних стягнень, що стали причиною звільнення, а також незаконним саме звільнення. Крім того, наказом №5 від 15 травня 2015 року йому було надано основну щорічну відпустку з 18 травня 2015 року строком не менш як 24 календарних дні, таким чином, його звільнення 31 травня 2015 року відбулося під час перебування його у відпустці. 28 березня 2015 року Загальними зборами членів КС «Ізюм» було прийнято рішення про припинення Кредитної спілки «Ізюм» шляхом ліквідації. 30 березня 2015 року він був попереджений про майбутнє звільнення у зв'язку з ліквідаціє підприємства, проте звільнили його з інших причин щоб не виплачувати вихідну допомогу. Неправильне формулювання причин його звільнення стало перешкодою для працевлаштування на іншу роботу. ОСОБА_1 зазначає, що на день пред'явлення позову він перебував у вимушеному прогулі 27 днів, а саме з 31 травня 2015 року по 26 червня 2015 року, за цей час відповідач зобов'язаний виплатити йому середню заробітну плату в сумі 2 583,24 грн. Незаконними діями СК «Ізюм» йому також спричинено і моральної шкоди.

Тому, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо оголошення йому доган, щодо безпідставного його звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України; зобов'язати відповідача змінити дату його звільнення з посади голови Правління Кредитної спілки «Ізюм» з 31 травня 2015 року на день набрання законної сили рішення суду та стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі 2 651,14 грн.; зобов'язати КС «Ізюм» змінити формулювання причин його звільнення з п.3 ст.40 КЗпП України на п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України; зобов'язати відповідача обчислити та виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 31 травня 2015 року по день фактичного розрахунку; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 13 421,38 грн., сплату судового збору покласти на відповідача.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано наказ №10 від 28 травня 2015 року КС «Ізюм» про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління КС «Ізюм» за п. 3 ст. 40 КЗпП України з 31 травня 2015 року незаконним та скасовано його. Змінено причини формулювання звільнення позивача. Визнано ОСОБА_1 звільненим з посади голови Правління КС «Ізюм» з 31 травня 2015 року, згідно за ст.. 40 п.1 КЗпП України, у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці, ліквідації підприємства. Стягнуто з КС «Ізюм» на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 2 651,14 грн., а також моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. В стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 січня 2016 року вирішено питання судових витрат, а саме, стягнуто з КС «Ізюм» на користь держави судовий збір в розмірі 1 424,33 грн.

В апеляційній скарзі голова ліквідаційної комісії Кредитної спілки «Ізюм» ОСОБА_2 ставить питання про визнання дійсним наказ №10 від 28 травня 2015 року КС «Ізюм» про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління КС «Ізюм» за п. 3 ст. 40 КЗпП України з 31 травня 2015 року. Відмовити позивачу у виплаті вихідної допомоги, у виплаті моральної шкоди, а також стягнути з позивача судові витрати у розмірі 1 339,80 грн. та зобов'язати ОСОБА_1 подати в КС «Ізюм» трудову книжку для виправлення в ній помилки.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що позивач 2,5 років був керівником організації - головою правління КС «Ізюм». Він прийняв до керівництва стабільно працюючу кредитну спілку, яка постійно мала доходи, її персонал стабільно отримував премії, спілка розвивалася. Проте, ОСОБА_1 довів нормально працюючу організацію до збитковості. 28 березня 2015 року на загальних зборах членів КС «Ізюм» було прийняте рішення про ліквідацію КС «Ізюм» та обрана ліквідаційна комісія. 30 березня 2015 року позивач вже був попереджений про звільнення саме 31 травня 2015 року. Догани позивачу винесені обґрунтовано, оскільки перевіркою встановлено 49 несплачених договорів кредитів на суму більше 280 000 грн. по тілу кредиту, не сплачених та не поданих до суду на примусове стягнення боргу. Дана сума випала з обороту та нанесла значних збитків спілці. Тому 15 травня 2015 року на спільному засіданні Ліквідаційної комісії та Спостережної ради був проаналізований стан надання кредитів спілкою та прийняте рішення про оголошення догани ОСОБА_1 за систематичне невиконання своїх обов'язків, а в подальшому на черговому засіданні постановлено звільнити позивача за п.3 ст.40 КЗпП України. Повідомлення про звільнення було відправлено на адресу позивача. З 18 травня по 30 травня 2015 року ОСОБА_1 перебував у відпустці 13 днів, тому його звільнення відбулося не у період знаходження у відпустці, а вже після нього. Повну суму розрахунку коштів ОСОБА_1 отримав ще до відпустки та до звільнення 15 травня 2015 року, трудову книжку отримав ще 02 червня 2015 року. Категорично заперечує і проти стягнення моральної шкоди, оскільки саме позивач завдав шкоди кредитній спілці, а не спілка йому.

ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином причин неявки до суду не надав.

Неявка ОСОБА_1 , належно повідомленого про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, який приймав участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню частково.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що повторно дисциплінарне стягнення було застосовано до позивача без вказівки підстав такого стягнення, що є підставою вважати звільнення ОСОБА_1 саме за п.3 ст. 40 КЗпП України незаконним, стягнення вихідної допомоги, а також моральної шкоди.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 29 грудня 2012 року між КС «Ізюм» та ОСОБА_1 укладено строковий контракт за умовами якого останній був прийнятий на роботу до КС «Ізюм» на посаду Голови правління з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року (а.с.29-30).

Відповідно до ст. ст. 21, 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений у формі контракту на визначений сторонами строк.

Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Загальними зборами членів КС «Ізюм» 28 березня 2015 року прийнято рішення припинення кредитної спілки як юридичної особи шляхом ліквідації та обрання складу ліквідаційної комісії на підставі проведення внутрішнього аудиту в кредитній спілці, оскільки значно збільшилася прострочена сума платежів та кількість кредиторів з порушенням режиму сплати (а.с. 43-44).

На засіданні членів Спостережної ради та Ліквідаційної комісії КС «Ізюм» 12 травня 2015 року було прийнято рішення оголосити догану голові правління ОСОБА_1, оскільки останній не виконував належним чином свої обов'язки з контролю за виконанням персоналом Положення про фінансові послуги в частині супроводження наданих кредитів; не було встановлено причини несплати кредиту, не здійсненні заходи щодо повернення даного кредиту (а.с.46).

15 травня 2015 року на засіданні членів Спостережної ради та Ліквідаційної комісії КС «Ізюм» повторно оголошено догану голові правління ОСОБА_1 за систематичне невиконання обов'язків по контролю за наданням кредитів, виконанням Положення про фіну правління та Положення про фінансові послуги (а.с.47).

А вже на засіданні членів Спостережної ради та Ліквідаційної комісії КС «Ізюм» 16 травня 2015 року постановлено рішення про звільнення позивача з посади голови Правління за п.3 чт. 40 КЗпП України з 31 травня 2015 року (а.с.48).

Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із таких заходів стягнення: догана чи звільнення.

При цьому згідно зі ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (ч. 1 ст. 149 КЗпП України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до ст.149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно ст.147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Звільнення працівника за п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення.

Згідно роз'яснень (п.22), викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із подальшими змінами у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Таким чином, при винесенні відповідачем наказу про звільнення позивача з роботи, ним фактично накладено подвійне стягнення на позивача за одне і те ж порушення, що суперечить вимогам ст.149 КЗпП України. Так, за систематичне порушення ОСОБА_1 покладених на нього обов'язків відповідачем застосовано два види стягнення: і догану, і звільнення з роботи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках коли це тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішення причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Крім того, статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується із задоволенням позову в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Однак, в даному випадку колегія суддів не знаходить жодних підстав для стягнення з роботодавця моральної шкоди.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги частково підтверджуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Таким чином, рішення суду підлягає зміні на підставі ст.. 309 ЦПК України.

Крім того, що стосується додаткового рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 січня 2016 року, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Повертаючи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Ізюм» про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди для вирішення питання судових витрат, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не містило жодного обгрунтування щодо судових витрат.

Додатковим рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 січня 2016 року стягнуто з КС «Ізюм» на користь держави судовий збір в розмірі 1 424,33 грн.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Питання розподілу судових витрат регламентовано главою 8 ЦПК України, а також Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК.

Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. № 3674-VI.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позовна заява ОСОБА_1 подана до суду у липні 2015 року, позивач згідно п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору, при подачі позовної заяви не сплачено судовий збір.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції мав обґрунтувати судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на час подання позовної заяви відповідач КС «Ізюм» також була звільнена від сплати судового збору на підставі п.22 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

При цьому з 1 вересня 2015 року набули чинності зміни до вказаного Закону України щодо сплати судового збору на підставі Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VIII. Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» категорію уповноважених осіб Фонду гарантування вкладників не віднесено до осіб які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Так, ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції не врахував факту звільнення і відповідача від сплати судового збору на момент подачі позовної заяви, що є підставою для скасування додаткового рішення суду від 21 січня 2016 року.

Керуючись ст. ст. 303 304, п.3ч.1ст.307,ст.ст.309,313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу голови ліквідаційної комісії Кредитної спілки «Ізюм» ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року - змінити, скасувавши його в частині стягнення з Кредитної спілки «Ізюм» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 3 000 грн.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Ізюм» в частині стягнення моральної шкоди.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Скасувати додаткове рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 січня 2016 року.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: В.В. Бобровський

В.В. Кокоша