АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 667/9447/13-ц Головуючий в І інстанції Черниш О.А.
Номер провадження 22-ц/791/251/16 Доповідач: Прокопчук Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоПрокопчук Л.П.,
суддів:Базіль Л.В.,
Полікарпової О.М.,
секретарПрушинська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від «15» жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач 05.11.2013 року звернувся до суду з зазначеним позовом, неодноразово уточнюючи та змінюючи його.

В обґрунтування посилався на те, що 30 березня 2010 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав у борг кошти у розмірі 125000 доларів США з зобов'язанням повернути його до 01 вересня 2011 року.

Поручителем за цим договором виступила дружина позичальника ОСОБА_7

У встановлений строк борг не повернуто, вказані факти встановлені рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 16.09.2013 року та рішенням апеляційного суду Херсонської області від 31.10.2013 року.

Оскільки відповідачка ОСОБА_7 виступила поручителем за вказаним договором позики, фактично надала згоду на його укладення, грошові кошти використані на потреби сім'ї, то відповідальність за його виконання відповідно до ст.ст. 61, 65 СК України, має нести і ОСОБА_7

Позивач просив стягнути з відповідачки на його користь 2677500 грн. - суми боргу, 170624,9 грн. - процентів за користування позикою, 52249 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики /а.с. 203/.

Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 15 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 1221887,90 грн. та судові витрати у розмірі 34441 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмовлених вимог, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив його змінити, збільшивши стягнуту суму до розміру заявлених ним вимог.

З апеляційною скаргою на рішення суду в частині задоволених вимог, звернувся відповідач ОСОБА_6, який поставив питання про зміну рішення суду з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_5 повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

На апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_5 подав письмові заперечення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_5 і його представник свою апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній та не визнали скаргу ОСОБА_6

Представник ОСОБА_7 не визнав доводів апеляційної скарги позивача, просив її відхилити, а скаргу ОСОБА_6 просив задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 слід відхилити, а скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з договором позики від 30 березня 2010 року ОСОБА_5 позичив ОСОБА_6, як фізичній особі, 125000 доларів США, еквівалентних 1037500 грн. на строк до 01 вересня 2011 року.

Поручителем за цим договором позики виступила дружина позичальника ОСОБА_7

Свої зобов'язання ОСОБА_6 не виконав, тому за рішеннями Суворовського районного суду м.Херсона від 16.09.2013 року і апеляційного суду Херсонської області від 31.10.2013 року із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 стягнуто 1221887,90 грн. /а.с. 38-41/.

Цими ж судовими рішеннями встановлено, що відповідачка ОСОБА_7 у даному договорі позики виступила поручителем і, оскільки порука була припинена через пред'явлення вимоги до поручителя більш ніж через 6 місяців, то у позові до неї було відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Оскільки за судовим рішенням відповідачка мала статус поручителя, то вона не може бути боржником за зобов'язаннями, за які вона поручилася. Поручитель, на думку колегії, поручається лише за чужі зобов'язання.

Відповідно до ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частиною 3 ст. 73 СК України передбачено, що стягнення може бути покладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у справі №163-цс12 вказано, що судам слід встановлювати факт того, що отримані особою грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї і така обставина має підтверджуватися відповідними доказами, а також підлягає з'ясуванню, чи надавав другий з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка ОСОБА_7 дала письмову згоду на укладення ОСОБА_6 договору позики від 30.03.2010 року, оскільки нею цей договір підписано в якості поручителя.

Проте, колегія не може погодитися з доводами суду про те, що грошові кошти, що отримані ОСОБА_6, були витрачені в інтересах сім'ї, т.я. цей висновок ґрунтується лише на припущеннях і не підтверджений відповідними доказами.

Так, посилання суду на майно, що є у власності відповідачки /а.с. 11-15/, як факту доведеності використання позичених грошей в інтересах сім'ї є безпідставними, оскільки це майно придбано відповідачкою задовго до укладення договору позики.

На думку колегії обізнаність дружини про підприємницьку діяльність чоловіка, підтримку її не доводить використання спірних грошових коштів в інтересах сім'ї.

Щодо проведення реконструкції квартири АДРЕСА_1, яка за висновком суду фактично стала двоповерховим будинком, то в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували належність цього майна відповідачці.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивачем надані докази (неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами) щодо належності ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1, які на думку позивача підтверджують використання позичених грошових коштів в інтересах сім'ї ОСОБА_7.

Однак, колегія суддів вважає, що вказані докази з достовірністю не підтверджують цих обставин, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_5 грошові кошти 30 березня 2010 року на строк до 01 вересня 2011 року.

Із долученої до справи декларації про початок виконання будівельних робіт від 17 жовтня 2012 року вбачається, що її подано не лише ОСОБА_7, але й іншими особами - ОСОБА_8 і ОСОБА_9 для проведення реконструкції будинку АДРЕСА_1 та будівництва 3-х квартир загальною площею 467,4кв.м.

Крім того, декларація про початок будівельних робіт подана після спливу строку повернення позики і більш ніж через 2 роки і 6 місяців після її отримання.

Свідоцтво про право власності на квартиру відповідачка отримала лише 20.07.2015 року.

На думку колегії і вказані докази не підтверджують того, що позичені в такій кількості грошові кошти були витрачені на реконструйовану АДРЕСА_1

З таких же позицій колегія суддів оцінює і дані витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого відповідачка є власником земельної ділянки площею 0,0467га у садівничому товаристві «АДРЕСА_1

За цими даними ОСОБА_7 придбала земельну ділянку за договором купівлі-продажу 04.11.2011 року, тобто також більш ніж через півтора року з часу укладення договору позики.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що гроші, одержані ОСОБА_6 за договором позики у сумі 125000 доларів США, витрачені ним в інтересах сім'ї.

За встановленого колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову, заявленого ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики, у суду першої інстанції не було, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову у повному об'ємі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, в силу ст. 65, 73 СК України, ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 15 жовтня 2015 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: підпис Л.П.Прокопчук

Судді: підпис Л.В.Базіль

підпис О.М.Полікарпова

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.П.Прокопчук