Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/802/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Мохонько В. В.
Категорія - спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
Доповідач Сукач Т. О.
УХВАЛА

Іменем України

17.05.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Сукач Т.О.

суддів - Бубличенко В.П., Кривохижі В.І.

за участі секретаря - Бодопрост М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про захист прав споживачів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 12 січня 2016 року і

в с т а н о в и л а :

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 12 січня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про захист прав споживачів.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Представник ПАТ АБ «Укргазбанк» у судове засідання апеляційного судуне з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із судовою повісткою і копією апеляційної скарги, причини неявки не повідомив. Враховуючи положення ч.2 ст.305 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів вирішила розглядати справу у відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що передбачених законом підстав для його скасування немає.

Судом встановлено, що 07 квітня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», і ОСОБА_2, було укладено кредитний договір №05-101194308-Ф, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит на задоволення споживчих потреб в сумі 21 000 доларів США на строк з 07 квітня 2008 року по 06 квітня 2028 року, або по день визначений в п.3.3.11 цього договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,3% річних (а.с.5-8).

Належне виконання позичальником зобов'язання за цим договором забезпечувалося договором іпотеки від 07 квітня 2008 року, за яким банком прийнято в іпотеку двокімнатну квартиру з адресою: АДРЕСА_1 (п. 2.1. договору)

ПАТ АБ «Укргазбанк» зобов'язання за договором виконано в повному обсязі, про що свідчить заяваОСОБА_2 на видачу готівки в сумі 21 000 доларів США № 35-93 від 07 квітня 2008 року, копію якої відповідач надав до суду першої інстанції (а.с.15).

Доводи позивача щодо недійсності кредитного договору в зв'язку з відсутністю у банку ліцензії на здійснення цього виду валютних операцій не можна визнати обґрунтованими.

Судом встановлено, що банк при укладенні спірного договору мав банківську ліцензію № 123 від 21 липня 1993 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.33), та дозвіл № 123-2 від 19 листопада 2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно додатку до цього дозволу (а.с.34-35).

Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

В постанові від 21 березня 2011 року у справі № 6-7цс11 Верховний Суд України зазначив, що за положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп.«в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України у п.13 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (ч.2 ст.5 ЦК).

Кредитний договір укладено сторонами 07 квітня 2008 року до набрання чинностіЗаконом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, тому дія цього Закону не поширюється на спірні правовідносини.

Безпідставними є доводи позивача щодо порушення банком при укладенні кредитного договору таких засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, передбачених пунктом 6 ч.1 ст.3 ЦК України.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 07 квітня 2008 року ОСОБА_2 звернувся до ВАТ АБ «Укргазбанк» із заявою про надання кредиту на задоволення своїх споживчих потреб в сумі 21 000 доларів США строком до 06 квітня 2028 року із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,3 % річних.

Із змісту кредитного договору вбачається, що сторони правочину досягли згоди, щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу, тощо).

Позивач ознайомився з текстом кредитного договору і підписав кожну його сторінку без будь-яких застережень.

Порушення принципу справедливості позивач вбачає в тому, що оскільки кредитний договір укладено в іноземній валюті, всі ризики знецінення національної валюти покладаються на нього як на споживача банківських послуг.

З доводами позивача щодо порушення принципу справедливості наданням кредиту в іноземній валюті не можна погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.8 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, передбачено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно.

З наведеного вбачається, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Укладаючи з банком кредитний договір в іноземній валюті, у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд правильно встановив обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на доказах і вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги не містять правових підстав для скасування рішення суду.

Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до наданих сторонами доказів, по суті правильне, що згідно ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.209,307,308,313,314,315 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 12 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Т.О.Сукач

Судді В.П.Бубличенко

В.І.Кривохижа