У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Закропивного О.В.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 липня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику було надано споживчий кредит в розмірі 21 370 дол. США під 10 % річних строком дії до 10 липня 2020 року. Відповідно до додаткової угоди № 1 від 17 червня 2006 року до кредитного договору сторони домовились про встановлення нового методу нарахування процентів та нового порядку нарахування штрафних санкцій.

Позивач вказував на те, що взятих на себе зобов'язань за кредитним договором №441/05Р-231/294 відповідач належним чином не виконував, в результаті чого станом на 20 березня 2015 року виникла заборгованість по тілу кредиту в сумі 7684 дол. 64 центи США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 3 278 дол. 95 центів США та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати процентів - 1 849 дол. 92 центи США.

Крім цього, 13 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно якого позичальнику банком було надано споживчий кредит в розмірі 16 тис. дол. США під 9,50 % річних строком дії до 13 червня 2017 року.

Позивач вказував на те, що взятих на себе зобов'язань за указаним кредитним договором відповідач також належним чином не виконував, в результаті чого станом на 20 березня 2015 року виникла заборгованість за тілом кредиту в сумі 3 537 дол. 98 центів США, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 2 518 дол. 97 центів США та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати процентів - 373 дол. 14 центів США.

Посилаючись на те, що наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергових частин кредитів є право позивача вимагати дострокового повернення суми таких кредитів повністю та пені за неналежне виконання зобов'язань, позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитними договорами та понесені судові витрати.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 14 липня 2005 року між АКіБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 21 370 дол. США терміном до 10 липня 2020 року зі сплатою 10 % річних.

17 червня 2006 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 14 липня 2005 року за умовами якої був встановлений новий метод нарахування відсотків та порядок нарахування штрафних санкцій.

Також установлено, що 13 червня 2007 року між сторонами було укладено новий кредитний договір, у відповідності до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 16 тис. дол. США до 13 червня 2017 року зі сплатою 9,5 % річних.

Звертаючись до суду із даним позовом, ПАТ «УкрСиббанк» посилалось на те, що умовами спірних договорів, які погоджені сторонами, передбачено право банку на дострокове стягнення сум заборгованості за кожним із договорів, а також штрафні санкції за несвоєчасне погашення кредитів, зокрема, у випадку порушення позичальником умов договору щодо своєчасної сплати кредитних платежів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позичальник не був у встановленому договором порядку повідомлений про дострокове погашення всіх сум за кредитними договорами і в повному обсязі погасив прострочену заборгованість за тілом кредиту та відсотках за користування кредитними коштами станом на момент розгляду справи в суді першої інстанції, у зв'язку із чим вимоги банку задоволенню не підлягають.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Судове рішення як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч. 1 ст. 213 ЦПК України).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Звертаючись до суду, банк указував на те, що його права на дострокове повернення сум заборгованості за кредитними договорами та штрафних санкцій за неналежне виконання кредитних зобов'язань передбачені умовами укладених між сторонами кредитних договорів, які погоджені сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Зміст ухвали апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року має відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України, відповідно до якої у вказаній ухвалі зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

У відповідному судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги та має зазначити обґрунтування щодо кожного доводу сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Проте, у порушення вказаних вимог процесуального закону, суд апеляційної інстанції не перевірив як доводів апеляційної скарги так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не навів мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували доводи позивача, зокрема щодо того, що положеннями укладених між сторонами договорів передбачено відповідальність сторін у випадку неналежного виконання зобов'язань (розділи 7 та 11 кредитного договору від 14 липня 2005 року та розділи 4 та 6 кредитного договору від 13 червня 2007 року), а також не надав оцінки іншим обставинам, які викладені у апеляційній скарзі відповідача.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою указані вимоги законодавства та обмежився узагальнюючим висновком відносно того, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків районного суду і задоволенню не підлягають, що не може вважатися належним вирішенням спору.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доводам позивача, зокрема, щодо не застосування судом першої інстанції до вирішення спірних правовідносин указаних вимог норм матеріального права та положень кредитних договорів, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвали апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик