У х в а л а

іменем україни

28 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Апалько Марина Юхимівна, про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним, тлумачення договору та поділ спільного сумісного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила:

- в порядку ст. 230 ЦПК України визнати недійсними умови договору про поділ спільного майна подружжя від 13 грудня 2014 року, що містяться в останньому абзаці п. 1, в частині отримання нею грошових коштів в розмірі 10 064 000 грн до підписання цього договору;

- відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України розірвати договір про поділ спільного майна подружжя від 13 грудня 2014 року внаслідок неналежного виконання його істотних умов відповідачем;

- постановити рішення про тлумачення змісту договору від 13 грудня 2014 року в порядку ч. 2 ст. 213 ЦК України;

- поділити між сторонами спільне майно подружжя в порядку ст. ст. 70, 71 СК України.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що 13 грудня 2014 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір про поділ спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю. за реєстраційним № 831, за умовами якого було проведено поділ спільного сумісного майна подружжя і більша частина всього майна на загальну суму 10 928 000 грн була виділена в особисту власність відповідача, а менша частина майна на суму 864 000 грн і грошові кошти в розмірі 10 064 000 грн виділена їй.

Позивачка вказувала, що за змістом договору вона нібито отримала грошову суму у розмірі 10 064 000 грн до його підписання, проте ця умова не відповідає дійсності, оскільки грошові кошти вона не отримувала у зв'язку з їх відсутністю у сім'ї, а розписка з цього приводу між сторонами не оформлювалась.

Посилаючись на навмисне введення її відповідачем в оману стосовно обставин, що мають суттєве значення, з використанням довірчих відносини між подружжям, ОСОБА_3 просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 25 лютого 2016 року доповнено зміст рішення відмовою в задоволенні позову в частині вимог щодо розірвання договору про поділ спільного майна подружжя від 13 грудня 2014 року.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2016 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 06 травня 2016 року про виправлення описки апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилено, рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 січня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзіОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї третьої особи: приватного нотаріуса Апалько М.Ю., колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, врахував добровільне погодження подружжям розподілу майна, в тому числі й грошових коштів в розмірі 10 064 000 грн, як одного з об'єктів спільного майна, а також виходив із отримання позивачкою зазначених коштів до підписання договору та відсутності ознак помилки з її боку щодо його істотних умов, у зв'язку із чим дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 15 січня 1994 року по 15 вересня 2014 року.

13 грудня 2014 року між ними було укладено договір про поділ спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю. за реєстраційним № 831, за умовами якого:

в особисту (неспільну) власність ОСОБА_4 перейшло наступне майно:

- квартира АДРЕСА_1, жилою площею 27,4 кв. м, загальною площею 44,9 кв. м;

- земельна ділянка № НОМЕР_31, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_29, загальною площею 0,1 га, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- земельна ділянка № НОМЕР_32, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер НОМЕР_30, загальною площею 0,210 га, надана для роздрібної торгівлі в неспеціалізованому магазині (експлуатація торгового павільйону);

- земельна ділянка № НОМЕР_32, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4, кадастровий номер НОМЕР_33, загальною площею 0,0210 га, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_5, загальною площею 15,1 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 5,9 кв. м;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_7, загальною площею 374,3 кв. м;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_8, загальною площею 14,6кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_9, загальною площею 17,9 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_10, загальною площею 6,5 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_11, загальною площею 23,9 кв. м;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_12, загальною площею 9,3 кв. м;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_13, загальною площею 18,5 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_14 в, загальною площею 6,1 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_15, загальною площею 5,9 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_16, загальною площею 894,8 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_17, загальною площею 13,8 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_18, загальною площею 7,2 кв. м;

нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_19, загальною площею 13,0 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_20, загальною площею 7,3 кв. м;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_21, загальною площею 11,3 кв. м;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_22, загальною площею 12,7 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_23, загальною площею 9,0 кв. м;

- квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_24, жилою площею 37,1 кв. м, загальною площею 61,5 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_25, загальною площею 12,8 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_26, загальною площею 2886,5 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_27, загальною площею 13,8 кв. м;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Яснополянська, буд. 23 «в», загальною площею 6,8 кв. м;

- транспортні засоби марки: ГАЗ 3302 АС-G3302АХУ1СПГ, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1; ISUZU NQR 71R, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2; MAN M 90, 1996 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3; ГАЗ 3307 1012 СПГ, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4; ГАЗ 3307 СПГ, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5; ГАЗ 3307, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_6; ГАЗ 3307, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_7; MITSUBISHI CANTER, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_8; VOLKSWAGEN CADDY СПГ, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_9; VOLKSWAGEN CADDY, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_34; ГАЗ 330202 206 СПГ, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_10; ГАЗ 33021 1212 СПГ, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_35; ГАЗ 3302 288 ЗНГ, 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_11; ГАЗ 3302 206 СПГ, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_12; ГАЗ 33021 СПГ, 2003 року випуску, д.н.з. 09590ЕН; ГАЗ 3302 288 СПГ, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_13; ГАЗ 3302 СПГ, 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_14; ГАЗ 3302 АС-G3302АХY1СПГ, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_15; ГАЗ 330202 414 СПГ, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_16; ГАЗ 33021 1212 СПГ, 2003 року випуску, д.н.з. НОМЕР_36; ГАЗ 3302 СПГ, 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_17; ГАЗ 3302 СПГ, 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_18; ГАЗ 2705, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_19; MERCEDES-BENZ VITO 111CDI, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_20; VOLKSWAGEN GOLF, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_21; ГАЗ 3302 АС-G3302 АХХ-1, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_22; ГАЗ 3302 ФИА СПГ, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_23; ГАЗ 33023 414 СПГ, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_24; ГАЗ 3302 288 ЗНГ, 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_25;

в особисту (неспільну) власність ОСОБА_3 перейшло наступне майно: квартира АДРЕСА_2, жилою площею 16,8 кв. м, загальною площею 28,81 кв. м; транспортні засоби марки: ГАЗ 33021 212 СПГ, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_37; ГАЗ 33021 212 СПГ, 2000 року випуску, д.н.з. НОМЕР_26; HYUNDAI HD НОМЕР_32, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_27; MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_28; грошові кошти в сумі 10 064 000 грн.

Відповідно до умов договору зазначену суму грошей ОСОБА_3 одержала до підписання цього договору, що підтверджується її особистим підписом (а. с. 11-16, т. 1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що грошові кошти вона не отримувала у зв'язку з їх відсутністю у сім'ї, а також зазначала, що відповідач ввів її в оману стосовно обставин, що мають суттєве значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України при поділі майна подружжя розміри часток майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 64 СК України закріплено право подружжя на укладення договорів між собою, а саме: дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги судом апеляційної інстанції було оглянуто наряд нотаріальних документів № 02-10 з правовстановлюючими документами на вказане в договорі нерухоме майно, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, що є предметом поділу, витяги з реєстрів про обтяження і реєстрації речових прав на майно та ін., які стали підставою для учинення нотаріусом правочину, а також нотаріальний екземпляр договору від 13 грудня 2014 року, у якому наявний оригінальний підпис ОСОБА_3 під текстом про отримання нею обумовленої договором суми грошей до підписання договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними умов договору від 13 грудня 2014 року з підстав порушення принципу рівності часток, суди попередніх інстанцій виходили зі змісту ч. 3 ст. 6 ЦК України, яка передбачає можливість сторін відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, а відповідно до вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, врахувавши роз'яснення, викладені у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», та застосувавши положення ст. 69 СК України та ст. ст. 6, 627 ЦК України, що регулюють свободу договору між подружжям, п. 4.4. розділу 5 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, відсутності в законодавстві, що регулює спірні відносини, прямої заборони відійти від рівності часток подружжя, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскільки позивач до підписання договору не ініціювала питання проведення оцінки майна, тим самим погодившись на перелік майна і визначену в документах його вартість, відсутні ознаки порушення її прав, а тому суди правильно відхилили її доводи про порушення принципу рівності часток кожного з подружжя в спільному майні, як підстави для визнання недійсним договору від 13 грудня 2014 року.

Врахувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, відповідно до якої письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, а й передачі грошової суми, суди попередніх інстанцій правильно відхилили доводи позивачки про необхідність надання окремої розписки про одержання коштів на виконання приписів ст. 545 ЦК України.

При цьому, відхиляючи доводи позивачки щодо необхідності перевірки нотаріусом наявності у сторін грошової суми, визначеної в договорі, суди вмотивовано посилались на те, що за змістом глави 7 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України відсутні приписи перевірки нотаріусом наявності у сторін коштів для посвідчення договору про їх поділ у складі спільного майна подружжя за їх взаємною згодою.

Також судами вмотивовано відхилено доводи позивачки про те, що грошова сума у розмірі 10 640 000 грн є грошовою компенсацією за відведення відповідачеві більшої частини майна за договором, оскільки вказана грошова сума є одним із самостійних об'єктів майна, зазначених у договорі.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи роз'яснення, викладені у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсними умов договору з підстав введення позивачки в оману (ст. 230 ЦК України), оскільки ОСОБА_3 не було доведено вчинення відповідачем активних дій, спрямованих на формування у неї хибної уяви щодо правової природи правочину та його істотних умов, правильна інформованість про які могла бути підставою для не укладення цієї угоди на запропонованих умовах.

Крім того позивачкою не доведено беззаперечну неможливість існування у сторін за час шлюбу грошових коштів в сумі 10 064 000 грн, оскільки згідно з листом Державної фіскальної служби від 09 листопада 2015 року, окрім ОСОБА_3, відповідач також зареєстрований як фізична особа-підприємець, здійснює підприємницьку діяльність та має стабільний дохід, зокрема за перше півріччя 2014 року дохід складає 1 003 345 грн 02 коп., за три квартали 2014 року - 1 613 568 грн 84 коп., за 2014 рік - 2 030 967 грн 33 коп.

Обґрунтованим є і висновок судів попередніх інстанції про відсутність істотних обставин, щодо яких позивачка помилялась при укладенні договору, а помилка внаслідок власного недбальства не є підставою для визнання недійсним договору або його частин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині тлумачення останнього речення п. 1 договору від 13 грудня 2014 року, суди попередніх інстанцій виходили з того, що загальновживані терміни за усім текстом договору: «переходить у особисту (неспільну) власність гр. ОСОБА_3», як по відношенню до грошової суми, так і по відношенню до інших об'єктів майна (нерухоме майно, транспортні засоби), дають змогу з'ясувати долю цього майна і розпорядження подружжя на відведення їх у власність ОСОБА_3, у зв'язку із чим дійшли обґрунтованого висновку, що зазначені грошові кошти заявлені як спільно нажиті і не є платою або грошовою компенсацією.

Таким чином з аналізу представленого договору про поділ спільного сумісного майна подружжя від 13 грудня 2014 року вбачається, що він не містить в собі будь-яких незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін при підписанні даного договору, що є підставою для тлумачення правочину відповідно до ст. 213 ЦК України.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович