Провадження № 22-ц/779/2460/2016
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Василишин Л.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вони з відповідачем є батьками сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2016 року шлюб між ними розірвано. Відповідач ухиляється від виконання свого обовязку щодо утримання дитини, не надає регулярно та систематично матеріальної допомоги, хоча є здоровим, працездатним чоловіком. Посилаючись на зазначені обставини та враховуючи, що ОСОБА_3 офіційно працевлаштований просила стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/2 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 22 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

На рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що всупереч вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд не дав належної оцінки долученим доказам, якими він обґрунтовував свої заперечення на позов. Зокрема, такими підтверджується, що з 2015 року до часу розгляду справи ним здійснювалися грошові перекази коштів на утримання сина в загальній сумі по 800,00 - 1000,00 грн на місяць. Даних обставин позивач не заперечувала в судовому засіданні місцевого суду.

Крім цього, систематично зустрічаючись із сином він придбавав йому одяг, взуття, іграшки. А отже, посилання позивача на ухилення від виконання обовязку щодо утримання сина, ненадання добровільно матеріальної допомоги тощо є голослівними.

На думку апелянта, даний позов заявлено нею після його звернення в орган опіки та піклування, а в подальшому до суду, внаслідок здійснення перешкод у зустрічах з дитиною.

Також вказує на помилковість висновку щодо стягнення з нього максимального розміру аліментів. При цьому судом не враховано матеріального становища та доходу позивача, яка має такий же обовязок матеріального утримання дитини. У судовому засіданні ОСОБА_2 ствердила, що вона працює та отримує щомісячний дохід, проживає з сином у власному будинку її батьків, витрат на проживання, догляд сина чи інших витрат, повязаних з його здоровям, не несе.

З врахуванням наведених обставин просив рішення суду змінити, стягнувши з нього аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу).

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник ОСОБА_5 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Задовольняючи позовгі вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач працевлаштований, інших утриманців не має, а отже спроможний сплачувати аліменти у розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. При цьому також вважав, що визначений відповідачем розмір аліментів 1/4 частина його заробітку (доходу) не буде належним чином забезпечувати фізичний та духовний розвиток неповнолітнього сина.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Як передбачено ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначені ст. 181 СК України. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому, домовленість між батьками дитини про виконання ними їх обов'язку щодо утримання дитини може міститися у шлюбному договорі, що укладається особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу або у шлюбному договорі, що укладається подружжям, або у договорі про сплату аліментів на дитину, умови якого, у тому числі щодо розміру аліментів, строків їх присудження та виплати, не повинні порушувати права дитини, встановлені СК.

При відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на неповнолітню дитину та ненадання дитині утримання, аліменти стягуються у судовому порядку.

Судом правильно встановлено, що сторони з 21 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2016 року розірвано (а.с.50).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем.

Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів щодо домовленості між сторонами про розмір аліментів, порядок та строк їх виплати.

Не спростовує цієї обставини і долучена відповідачем виписка по його картці №530839 (а.с.16-31), оскільки перерахунок коштів одержувачу ОСОБА_2 не містить інформації щодо виду платежу (аліменти), має несистематичний характер та припинений в травні 2016 року. Водночас з позовом до суду ОСОБА_2 звернулася в серпні 2016 року.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач вправі була звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів в примусовому порядку.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із рішенням місцевого суду в частині визначення розміру аліментів з огляду на таке.

В силу ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в пункті 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК.. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років з 1 травня (станом на день пред'явлення позову) становить 1 228,00 грн.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зясовано, що ОСОБА_3 має постійне місце роботи, працює в кафе «Аркан», його заробітна плата становить 1 500,00 грн (а.с.14).

Разом з тим, як зясовано в засіданні апеляційного суду з пояснень позивача між нею та ПРАТ «А/Т Тютюнова компанія «В.А.Т. Прилуки» неодноразово укладався договір про надання послуг тривалістю кожний по три місяці. Останній з 1 жовтня 2016 року до 31 грудня 2016 року, що підтверджується його копією. Договір містить умови оплати послуг (розділ 5).

Відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків в період з 1 липня 2016 року до 30 вересня 2016 року позивачу нараховано/виплачено 13 316,42 грн доходу. Сума нарахованого/перерахованого в бюджет податку становить 2 396,95 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач проживає з сином у власному будинку своїх батьків, жодних витрат на проживання не несе. Вказаних обставин у засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник не заперечували.

За таких обставин, оцінюючи вищенаведені та наявні у справі докази, враховуючи потреби дитини, обовязок обох батьків утримувати її, можливості як батька, так і матері, колегія суддів приходить до переконаня, що рішення місцевого суду в частині визначення розміру аліментів слід змінити. Стягнути аліменти в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_3, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому колегія суддів також зважає на те, що позивачка не представила будь-яких належних та допустимих доказів, що стан здоров'я та матеріальне становище дитини зумовлюють потребу в стягненні на його утримання аліментів у розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача.

Вищенаведені обставини також не дають підстав для висновку про зменшення розміру аліментів до 1/4 частки заробітку (доходу) апелянта, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2016 року в частині визначення розміру аліментів змінити, стягнувши аліменти в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_3, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_7