АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/ 1903/16 Головуючий 1 інст. - Бондаренко В.В..
Справа № 642/8301/15
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 20 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» вказував, що між ним та відповідачем 14 квітня 2006 року був укладений кредитний договір за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», що підтверджується підписом у заяві. Зобов'язання за договором ОСОБА_2 належним чином не виконав. Банк вважає за необхідне захистити свої права в судовому порядку та стягнути з відповідача заборгованість по відсоткам, нарахованим на прострочену заборгованість за кредитним договором за період з 28 вересня 2012 року по 28 вересня 2015 року, що відповідає загальному терміну позовної давності.

Тому, ПАТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором за період з 28 вересня 2012 року по 28 вересня 2015 року у розмірі 6 130,91 грн. та судові витрати.

Відповідач заперечував проти позову, просив застосувати строк позовної давності, бо кредитний договір укладено на строк дії кредитної картки на 3 роки, відповідно до анкети-заяви від 14 квітня 2006 року до 14 квітня 2009 року, а позовні вимоги позивачем пред'явлені у вересні 2015 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 20 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що Банк має право на задоволення позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 28 вересня 2012 року по 28 вересня 2015 року.

Сторони про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином причин неявки до суду не надали.

Неявка сторін та їх представників, належно повідомлених про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки і боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 14 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір на підставі заяви позичальника, за яким останній отримавкредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 3 роки (а.с.11).

Так, згідно частини 1 статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2008 року за кредитним договором від 14 квітня 2006 року стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 5 499,77 грн. , вирішено питання судових витрат (а.с.7).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином

відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 10 червня 2015 року (справа № 6-36цс15) закінчення строку дії договору і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом.

У постанові № 6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року Верховний суд України зазначив, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

В уточнених позовних вимогах ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що отримані відповідачем кредитні кошти Банку досі не повернуті; зобов'язання сплатити відсотки за час фактичного користування кредитними коштами у позичальника виникає щомісячно, тому позивач вважає, що ним позовна давність за вимогами про повернення процентів за користування кредитом повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Позивач зазначає, що сума заборгованості ОСОБА_2 по відсоткам за період з 28 вересня 2012 року по 28 вересня 2015 року складає 6 130,91 грн. (а.с.53-54).

Проте, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» знаходяться поза межами строку позовної давності, оскільки хоча і кредитні правовідносини між сторонами не є припиненими, проте з моменту ухвалення рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, а саме 29 грудня 2008 року, минуло більше трьох років., так як позо пред'явлено у вересні 2015 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку даності збігається з моментом виникнення в зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14, яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

Виходячи з наведеного, вимоги Банку про стягнення відсотків, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом за період, що не перевищує трьох років до дня пред'явлення позову, є безпідставним, оскільки такі вимоги знаходяться поза межами строку позовної давності.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у позові через сплив строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 20 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: В.В. Бобровський

В.В. Кокоша