Провадження № 22-ц/779/1583/2016
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Мельник О.В.

з участю представників сторін: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду фактичних обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що перед укладення кредитного договору, всупереч вимогам п.2.ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління національного банку України від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ОСОБА_4 не було письмово повідомлено про істотні умови кредитування.

Також представник ОСОБА_4 вказує на несправедливість та дискримінаційність умов кредитного договору щодо зміни (підвищення) відсоткової ставки а також спосіб її зміни та наслідки, які наступають в разі відмови боржника від такого підвищення.

Також представник ОСОБА_4 вважає, що суд мав підстави для задоволення позову відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України. Рішення суду першої інстанції апелянт просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 вимоги підтримав з тих же мотивів що зазначені у апеляційній скарзі.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» доводи апеляційної скарги не визнала, просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 28 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № IFUoGKооооо336, згідно з яким останній отримав у кредит кошти в сумі 21 800 дол. США на купівлю квартири зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до графіка погашення кредиту та строком повернення до 28.03.2027 року.

Судом також встановлено, що 28.03.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5, на забезпечення виконання умов кредитного договору був укладений договір поруки (а.с. 24-25), а між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений Іпотечний договір (а.с. 26-29).

З матеріалів справи також вбачається, що листами від 10.03.2008 року за № 20.1.3.2/6-22855/357, від 31.12.2008 року за №20.1.3.2/6-50876 позивача було повідомлено про зміну відсоткової ставки за кредитним договором (а.с. 30-33).

17 лютого 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_4, була укладена додаткова угода до кредитного договору №IFUoGKооооо336 (а.с. 18-23).

Позивачем до позовної заяви додані детальні розрахунки графіку погашення кредиту за кредитним договором згідно кредитного калькулятору банку Райффайзен банк Аваль, Ощадбанку, українського банківського порталу (а.с. 39-59).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 вказував, на те, що такий було укладено всупереч нормам чинного законодавства не надано необхідної інформації про укладення договору та встановлено занадто несправедливі та дискримінаційні умови виконання зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що укладений між сторонами кредитний договір не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та іншим нормам законодавства України.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наданого в п. 7 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті - кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.638, ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Проаналізувавши зміст кредитного договору № IFUoGKооооо336 від 28 березня 2007 року, судом апеляційної інстанції встановлено, що при його укладенні сторони досягли усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору.

Відповідно до п.3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Досліджуючи матеріали справи, колегія суддів звертає увагу на те, що укладений Кредитний договір був добровільно підписаний, чого не заперечує позивач, а відтак, останній погодився зі всіма вказаними істотними умовами.

Враховуючи наведене, зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись.

Що стосується доводів апеляційної скарги, то такі фактично зводяться до повторного обґрунтування позовної заяви і одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь.

При цьому слід зауважити, що кредитний договір, дійсність якого на даний час є предметом спору сторонами було укладено 28 березня 2007 року, а Постанова №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» на яку посилається представник в обґрунтування доводів апеляційної скарги була прийнята Правлінням національного банку України лише 10.05.2007 року. Крім цього, сторона позивача визнає ту обставину, що на даний час в провадженні суду є інший позов - пов'язаний з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором перед ПАТ КБ «ПриватБанк».

Доводи позивача про вчинення правочину під впливом обману не знайшли свого підтвердження ні в суді першої, ні апеляційної інстанції, оскільки зводяться лише до тверджень про несправедливість умов укладеного між сторонами кредитного договору та неотримання графіку погашення платежів у вигляді окремого документу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.А. Девляшевський

А.Ю. Малєєв