Справа № 502/1757/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю секретаря судового засідання Кітреску О. М.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області

про

встановлення факту належності будинку та визнання права власності на спадщину

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області про встановлення факту належності та визнання права власності на спадщину в обґрунтування якого зазначила, що її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за життя володіли на праві власності житловим будинком, що розташований за адресою: м. Вилкове Кілійського району Одеської області, вул. Пугачова, 12. 12.08.1974 року ОСОБА_2П, помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частини відповідного будинку. Оскільки заповіту батько не залишив, спадщину, яка відкрилась після його смерті фактично прийняла мати позивача, тобто дружина спадкодавця, яка після його смерті самостійно несла витрати по утриманню будинку, проводила його поточний ремонт, сплачувала комунальні платежі, обробляла прилеглу земельну ділянку. 13.04.2007 року померла ОСОБА_3 та заповіту на випадок смерті не залишила. Спадщину, яка відкрилась після її смерті прийняла позивач, як донька спадкодавця, яка до дня смерті своєї матері у звязку з її тривалою хворобою проживала разом з нею. Після відкриття спадщини позивач звернулась до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову з посиланням на те, що згідно вимог діючого законодавства у разі смерті власника нерухомого майна, реєстрація права власності якого проведена не була і правовстановлюючий документ на нього відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та визначення наступного власника (спадкодавця) повинно вирішуватись у судовому порядку.

На підставі викладеного позивач просила суд:

1/ Встановити факт належності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної власності:

-житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ «а», загальною площею 47,9 кв.м., з них житловою площею 31,6 кв.м., який складається з: коридору № 1, 2-х житлових кімнат № № 3,4 та кухні № 2;

-господарських будівель: літньої кухні літ. «Б», навісу літ. «В», сараю літ «Г» та убиральні літ. «Д»;

-надвірної споруди: замощення № І,

які розташовані на земельній ділянці фактичною площею 1361,0 кв.м. за адресою: м. Вилкове Кілійського району Одеської області, вул. Пугачова, 12 (колишній - 18);

2/ Визнати за ОСОБА_1 право власності за спадщиною за законом після смерті її матері ОСОБА_3, померлої 13.04.2007 р. на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який складається з:

-житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ «а», загальною площею 47,9 кв.м., з них житловою площею 31,6 кв.м., який складається з: коридору № 1, 2-х житлових кімнат № № 3,4 та кухні № 2;

-господарських будівель: літньої кухні літ. «Б», навісу літ. «В», сараю літ «Г» та убиральні літ. «Д»;

-надвірної споруди: замощення № І,

які розташовані на земельній ділянці фактичною площею 1361,0 кв.м. за адресою: м. Вилкове Кілійського району Одеської області, вул. Пугачова, 12 (колишній - 18).

Після відкриття провадження у справі позивачем 01.09.2016 року було надано заяву, відповідно до якої вона підтримала позовні вимоги та просила розглянути справу без її участі.

Представник відповідача Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області, ОСОБА_4, в судове засідання не прибув, надав заяву про згоду з позовом та розгляд справи без його участі.

На підставі письмових заяв позивача та представника відповідача суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст.169, 197 ЦПК України.

Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з паспорту серії КК 871026, виданого 09 січня 2002 року Кілійським РВ УМВС України в Одеській області, місце проживання позивача по справі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 25 січня 1983 року /а.с. 6-7/.

Відповідно до технічного паспорту, складеного 16.12.2015 року Кілійським РБТІ, житловий будинок, розміщений за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Вилкове, вул. Пугачова, 12, в цілому складається з: житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ «а» 1965 року побудови, загальною площею 47,9 кв.м., з них житловою площею 31,6 кв.м., який складається з: коридору № 1, 2-х житловий кімнат № № 3,4 та кухні № 2; господарських будівель: літньої кухні літ. «Б», навісу літ. «В», сараю літ «Г» та убиральні літ. «Д»; надвірної споруди: замощення № І, які розташовані на земельній ділянці фактичною площею 1361,0 кв.м. /а.с. 8-11/.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Вилківської міської ради депутатів трудящих за № 300 від 29.12.1961 року, Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку та Акту про відведення земельної ділянки, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було відведено земельну ділянку площею 300 кв.м. за адресою вул. Пугачова, 18 під індивідуальне будівництво /а.с. 12-14/.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 436964, виданого повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 47, ОСОБА_2 помер 12.08.1974 року в м. Вилкове Кілійського району Одеської області /а.с. 15/.

Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 091575, виданого Виконкомом Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області, актовий запис № 57, ОСОБА_3 померла 13.04.2007 року в м. Вилкове Кілійського району Одеської області /а.с. 16/.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії ЯУ № 660257, виданого 6 травня 1957 року Вилківським міським бюро ЗАГС, актовий запис № 36, після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_7, дружині присвоєне прізвище «Галкіна» /а.с. 17/.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії ЯИ № 475385, виданого 18 березня 1958 року виконкомом міської ради трудящих м. Вилкове Одеської області, актовий запис № 44, батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 записано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /а.с. 18/.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖД № 399928, виданого 7 лютого 1978 року виконкомом міськради народних депутатів м. Вилкове, актовий запис № 18, після реєстрації шлюбу ОСОБА_9 та ОСОБА_8, дружині присвоєне прізвище «Столянова» /а.с. 19/.

Як вбачається з довідки, виданої 25.07.2016 року виконавчим комітетом Вилківської міської ради за № 875/02-20, ОСОБА_3, яка померла 13.04.2007 року, на день смерті проживала і була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4; з нею проживала за вказаною адресою її донька ОСОБА_1 /а.с. 20/.

Рішенням виконавчого комітету Вилківської міської ради від 24 березня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_1 присвоєно житловому будинку адресу: Одеська область, Кілійський район, м. Вилкове, вул. Пугачова, 12 (колишня вул. Пугачова, 18) /а.с. 21/.

Як вбачається з листа від 23.06.2016 р. № 273/01-16, приватний нотаріус Кілійського районного нотаріального округу ОСОБА_10 на підставі звернення ОСОБА_1 щодо оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3 розяснив, що оскільки не подано правовстановлюючих документів на спадкове майно, за їх відсутності питання оформлення спадщини вирішується в судовому порядку /а.с. 22-23/.

Як зазначено в листі Ізмаїльської державної нотаріальної контори від 23.08.2016 року № 1426/01-16:

-після померлого 12 серпня 1974 року ОСОБА_2 спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися;

-після померлої 13 квітня 2007 року ОСОБА_3 будь-які заяви від спадкоємців не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами::

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно /житлові будинки, будівлі, споруди тощо/ виникає з моменту завершення будівництва /створення майна/, прийняття його до експлуатації та державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1965 році.

У вказаний час набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Крім цього, як зазначено в п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 р., - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, положення ЦК України щодо виникнення права власності на відповідний будинок лише після державної реєстрації, на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Відповідно до розяснення Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року, у випадку смерті власника нерухомого майна, реєстрацію якого належним чином проведено не було і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення цього майна померлому та спадкоємцю повинно вирішуватись в судовому порядку. Як вказано в листі Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.2009 року № 12/5-126, по обєктах нерухомого майна, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будівлі, що складається бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР /який діяв на час проведення будівництва нерухомого майна з приводу якого заявлені позовні вимоги/ - майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Оскільки нерухоме майно було побудовано спадкодавцем в період перебування у шлюбі з позивачем, згідно положень ст. 22 КпШС України, який діяв на момент проведення будівництва, на вказане майно розповсюджуються відповідні положення ст. 112 ЦК УРСР.

Тобто, виходячи з сенсу ст. 22 КпШС України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, спірний житловий будинок який було збудовано до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, на праві спільної сумісної власності належав подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Стосовно позовних вимог про спадкування суд виходить з наступного:

Як вбачається зі змісту Прикінцевих та перехідних положень ЦК України - відносини спадкування регулюються правилами відповідного ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Оскільки ОСОБА_2 помер 12.08.1974 року, до правовідносин щодо спадкування після його смерті підлягають застосуванню положення ЦК УРСР.

Так, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З наданих доказів судом встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_2. прийняла його дружина, тобто мати позивача ОСОБА_3, як спадкоємець першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, який проживаючи разом зі спадкодавцем вступив у володіння спадковим майном та подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як вказано в ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обовязки,що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом ycієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як зазначено в п.п 4.18 п. 4 гл. 10 розділу ІІ зазначеного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно п.п. 3.2. п. 3 4 гл. 10 розділу ІІ зазначеного Порядку у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З досліджених доказів судом встановлено, що єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 була його дружина, тобто мати позивача ОСОБА_3, як спадкоємець першої черги за законом згідно положень ст. 529 ЦК УРСР.

Позивач, як спадкоємець першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України єдина зі спадкоємців прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Судом також встановлено, що в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, в звязку з чим суд приходить до висновку, що право позивача на спадщину підлягає судовому захисту в порядку ст. 16 ЦК України шляхом його визнання, а позов задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215, 256 ЦПК, ст. ст. 16, 1261 ЦК України, ст. ст. 529, 549 ЦК УРСР, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної власності:

-житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ «а», загальною площею 47,9 кв.м., з них житловою площею 31,6 кв.м., який складається з: коридору № 1, 2-х житлових кімнат № № 3,4 та кухні № 2;

-господарських будівель: літньої кухні літ. «Б», навісу літ. «В», сараю літ «Г» та убиральні літ. «Д»;

-надвірної споруди: замощення № І,

які розташовані на земельній ділянці фактичною площею 1361,0 кв.м. за адресою: м. Вилкове Кілійського району Одеської області, вул. Пугачова, 12 (колишній - 18);

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, право власності за спадщиною за законом після смерті її матері ОСОБА_3, померлої 13.04.2007 р. на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який складається з:

-житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ «а», загальною площею 47,9 кв.м., з них житловою площею 31,6 кв.м., який складається з: коридору № 1, 2-х житлових кімнат № № 3,4 та кухні № 2;

-господарських будівель: літньої кухні літ. «Б», навісу літ. «В», сараю літ «Г» та убиральні літ. «Д»;

-надвірної споруди: замощення № І,

які розташовані на земельній ділянці фактичною площею 1361,0 кв.м. за адресою: м. Вилкове Кілійського району Одеської області, вул. Пугачова, 12 (колишній - 18).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_11