Справа № 541/1173/16-ц
Номер провадження 2/541/638/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 вересня 2016 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Городівського О.А.,

при секретарі Ніколаєнко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу й стягнення грошових коштів та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

16 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 04 травня 2016 року між позивачем та ТОВ "Лізингова компанія "Ваш авто" було укладено договір фінансового лізингу № 003777. Предметом лізингу за даним договором є: МТЗ 82.1.26. Відповідно до умов Договору лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором.

В усній формі представник відповідача роз'яснила, що позивач повинен спочатку сплатити аванс за транспортний засіб в сумі 47700,00грн + 86200,00 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено рахунок на суму 47700,00грн + 86200,00 грн. Однак, представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії). В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що робочий день підходить до завершення, а позивач її затримує. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти йому не повернуть, та можливості розірвати договір не має, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача. Просить визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого платежу в розмірі 133 900 гривень, та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача, в судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання установа повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. ст 77, 224 ЦПК України судом ухвалено провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 04 травня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 003777, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування транспортний засіб, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Предметом договору є трактор, вартістю 477 000,00 грн.

На виконання умов даного договору ОСОБА_1 згідно з квитанцією № 16 від 04.05.2016 року та квитанцією № 17 від 04.05.2016 року, були внесені кошти в сумі 133 900,00 грн. на рахунок ТОВ «ЛК «Ваш Авто» (а. с. 20).

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Як вбачається зі змісту спірного договору фінансового лізингу № 003777від 04 травня 2016 року, визначений сторонами в якості предмету лізингу трактор МТЗ 82.1.26, не має індивідуальних ознак, а визначений лише родовими ознаками, якими наділені всі речі такого ж роду, а отже таке майно не може бути предметом лізингу за визначенням ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», що відповідно свідчить про недосягнення сторонами під час укладення договору лізингу згоди відносно умови договору, яка визначена законом як істотна для даного виду договорів. Так, в умовах спірного договору не зазначено номер кузову, двигуна тощо предмету лізингу (трактору), що дало б змогу індивідуалізувати його серед всіх інших автомобілів. При цьому умовами спірного договору не визначено стан та рік випуску трактору, від чого залежать споживчі властивості та строк експлуатації транспортного засобу.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, під час підписання спірного договору фінансового лізингу, сторонами не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

Відповідно до абзацу 1 пункту 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст.4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності.

Абзац 3 пункту 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані в повному обсязі.

Відповідно до пункту 12 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Статтею 12 договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, зазначена стаття 12 містить 14 пунктів, якими стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. В той же час, жодного пункту який би стосувався відповідальності лізингодавця вказана стаття не містить.

Отже, положення статті 12 договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму адміністративного платежу у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Згідно положень спірного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 18 705 дол. США 88 центів з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 477 000 грн 00 коп. з ПДВ (пункт 8.2).

Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3).

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Крім того, згідно п. 5.4 договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу.

Відповідно до п. 5.10 з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач визнає і бере на себе всі ризики, пов'язані з пошкодженням або втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу або будь-якої його частини, незалежно від причин таких подій (за винятком нормального зносу і амортизації предмета лізингу в процесі його експлуатації), відповідно до умов цього Договору.

В той же час, на підставі п. 7.3 Договору, страхування предмета лізингу фактично здійснюється за рахунок споживача, який компенсує лізингодавцю витрати на укладення договору страхування, проте таке страхування відбувається на користь лізингодавця. Дана умова спірного договору також є несправедливою.

Згідно п. 1.5 спірного договору, лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу якісного предмета лізингу. Зміст зазначеного пункту суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Аналіз умов спірного договору дозволяє прийти до висновку, що вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Таким чином, редакція п. 1.5 спірного договору фактично усуває (адже містить слово «виключно») лізингодавця від відповідальності в частині комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо.

Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

При цьому згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. (Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеній в постанові у справі № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року).

Оскільки відповідно до положень першого речення ч. 1 ст. 808 ЦК України, яка вказує на випадок коли вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, то і продавець (постачальник) повинен нести відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. В спірному випадку, як було наведено вище, вибір продавця (постачальника) здійснений лізингодавцем, і відповідно до другого речення ч. 1 ст. 808 ЦК України в системному зв'язку з першим реченням вказаної частини, лізингодавець разом з продавецем (постачальником) несуть солідарну відповідальність не тільки щодо продажу якісного предмета лізингу (як це зазначено в п.1.5 спірного договору), а й за комплектність, справність предмета договору лізингу, його доставку, заміну, безоплатне усунення недоліків тощо. Таким чином, редакцією п. 1.5. звужені обов'язки лізингодавця, що суперечить положенням статті 808 ЦК України і, знову ж таки, є несправедливою умовою договору згідно п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

До висновку про необхідність нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу прийшов і Верховний Суд України в своїй постанові у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка в силу положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вбачається з доданої до позовної заяви копії договору № 003777 фінансового лізингу від 04 травня 2016 року, спірний договір нотаріально посвідчено не було.

Самостійною підставою для визнання недійсним спірного договору є й те, що у ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», на час укладення спірного договору була відсутня ліцензія для надання послуг фінансового лізингу.

Фінансовий лізинг є фінансовою послугою (п. 5 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» надання фінансових послуг- вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» закріплено поняття фінансової установи, зокрема, це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

У Переліку фінансових установ, внесених до Державного реєстру фінансових установ, який ведеться Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відсутня інформація про Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» як таке, що отримало ліцензію для здійснення фінансових послуг щодо фінансового лізингу, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За таких обставин суд вважає за необхідне визнати недійсним договір фінансового лізингу №003777 від 04 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» на користь позивача 133 900,00 грн. коштів сплачених за договором.

Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України на сторону покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, щодо заподіяння йому моральної (немайнової) шкоди, а саме заподіяння йому страждань, заподіяних внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судові витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10,11,60, 88, 209, 213-215, 218, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 0003777 від 04 травня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_1 133 900 (сто тридцять три тисячі девятсот) грн. 00 коп.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1339 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Відповідач може подати заяву про перегляд заочного рішення протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: О.А. Городівський