У х в а л а

іменем україни

14 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів:Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Ситнік О.М Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічнеакціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі − ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. У позовній заяві позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № КТХRRХ03068938 від 12 травня 2008 року ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 9 999 грн 26 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 12 % на рік, кінцевий термін повернення - 12 травня 2010 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року. Відповідачка порушила умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 11 листопада 2013 року виникла заборгованість у розмірі 109 919 грн 94 коп., а саме: 9 061 грн 96 коп. - заборгованість за кредитом, 969 грн 56 коп. -заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 1 679 грн 86 коп. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 92 498 грн 09 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 5 210 грн 47 коп. - штраф (процентна складова). ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_6 на свою користь заборгованість у розмірі 99 919 грн 94 коп., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200 грн та судові витрати по справі, стягнути солідарно з відповідачів 10 000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржувані рішення судів, а справу передати на новий розгляд, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій в повній мірі погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення судів першої та апеляційної інстанцій зазначеним вимогам норм процесуального права не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до договору № КТХRRХ03068938 від 12 травня 2008 року ОСОБА_6 отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 9 999 грн 26 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 12 % на рік, кінцевий термін повернення - 12 травня 2010 року.

Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк».

Відповідач порушила умови укладеного договору зв'язку з чим станом на 11 листопада 2013 року виникла заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 1 679 грн 86 коп. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 92 498 грн 09 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 5 210 грн 47 коп. - штраф (процентна складова).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам ст. ст. 212−214, 303 ЦПК України порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак