Справа № 494/1456/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання - Ковтун Л.М.,

позивача - ОСОБА_1 (особисто),

представника позивача ОСОБА_2 (по ордеру),

відповідач - ОСОБА_3 (особисто),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розписками, -

В С Т А Н О В И В:

19 жовтня 2015 року до суду надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу по договору позики за розписками.

17.11.2015 року вищевказану позовну заяву повернено позивачу.

22.12.2015 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області скасовано ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 17.11.2015 року про повернення позовної заяви та справу передано до того ж суду для вирішення питання про відкриття провадження по справі. Після надходження справи до Березівського районного суду Одеської області, ухвалою суду від 13.01.2016 року відкрито провадження по справі.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 10.11.2013 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачу грошові кошти в сумі 4000 доларів США з умовою їх повернення до 10.09.2014 року, також 01.03.2014 року надав відповідачу ще 4870 доларів США з умовою повернення до 01.09.2014 року. Вказане підтверджується розписками написаним власноруч відповідачем. Разом з тим після спливу вказаних строків, позичальник жодної суми позики йому не повернув, у зв'язку з чим позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача суму боргу за розписками в загальному розмірі 8870 доларів США, що дорівнює 188611,70 грн. Крім того, позивач також вказував на те, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за договором за ним рахується заборгованість, яка складається із суми боргу в розмірі 188611,70 грн., а також ОСОБА_3 має нести цивільно-правову відповідальність передбачену ст. 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у вигляді сплати йому 3% річних від простроченої суми. Станом на 10.10.2015 року сума боргуу сумі 4000 дол. США, що еквівалентна 85 056 грн., таким чином 3% річних від простроченої суми складає 2621,60 грн. Станом на 10.10.2015 року сума боргу у сумі 4870 дол. США, що еквівалентна 103 555,70 грн., таким чином 3% річних від простроченої суми складає 3191,80 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1944,25 коп. та витрати, повязані з наданням юридичної допомоги в сумі 500 грн. На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми матеріального права, ОСОБА_1 просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_3 на свою користь вищевказану суму боргу та судові витрати по справі.

В судовому засіданні 25.02.2016 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі й відповідно просили позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав і пояснив суду, що грошові кошти у ОСОБА_1 не позичав і не отримував. Так, ОСОБА_3 вказав, що він знайомий з ОСОБА_1 та вказані розписки писав власноруч, однак категорично заперечував щодо отримання коштів у борг. Ніяких договорів позики не укладав, а розписка від 10.11.2013 року на суму 4000 доларів була написана у якості застави за КАМАЗ, який останній передав йому для продажу. Також зазначив, що написання розписки повязує з тим, що переданий на зберігання КАМАЗ для продажу,- не був ОСОБА_3 зіпсований чи пошкоджений. Ніяких документів на КАМАЗ та номерних знаків ОСОБА_3 позивач не залишив. Разом з цим, після передавання КАМАЗУ , через три дні до його гаражів приїхали невідомі особи, які забрали вказаний КАМАЗ. ОСОБА_3 одразу ж додзвонився до позивача та зазначив про вищевказане. Проте ОСОБА_1 на вказане не відреагував та вказав, що у нього є розписка і він повинен йому гроші. Щодо написання розписки від 01.03.2014 року відповідач вказав, що йому подзвонив ОСОБА_1 та просив з ним зустрітись. Після зустрічі, шляхом погроз його сімї та ОСОБА_3, він змушений був написати другу розписку на суму 4870 доларів у рахунок погашення відсотків за КАМАЗ. Окрім цього пояснив, що ОСОБА_1 йому неодноразово дзвонив та вимагав кошти, намагався заставити написати третю розписку, проте останній відмовлявся. Після того, як відповідач дізнався про те, що позивач подав до суду, останній звернувся до правоохоронних органів про вимагання з нього грошей.

Позивач та представник позивача категорично не погодились з поясненнями відповідача та взагалі зазначили, що у ОСОБА_1Д ніколи не було КАМАЗУ та він передавав гроші за вказаними розписками у борг. Вказані пояснення відповідача є надуманими та безпідставними.

Водночас, відповідач зазначив про існування свідка (на час розгляду справи знаходився у приміщенні Березівського районного суду Одеської області), який міг повідомити про обставини передачі для продажу КАМАЗУ саме ОСОБА_1

Проте представник позивача та позивач вважали безпідставним та необґрунтованим посилання на допит свідка, оскільки, по-перше вказаного КАМАЗУ взагалі не було у ОСОБА_1 ,а по-друге у матеріалах справи є розписки які підтверджують взяття ОСОБА_3 4000 доларів та 4870 доларів у борг та відповідно до правового висновку ВСУ №6-63 цс 13 від 18.09.2013 року є обставиною фактичного передавання грошових коштів.

Дослідивши письмові докази по справі, вислухавши пояснення сторін та представника позивача, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України встановлено, «за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками».

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що «договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України «позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 вказаної статті, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок».

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, яка відповідно до ст. 360-7 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) є обов'язковою для усіх судів при вирішенні спорів у подібних правовідносинах, сформульована правова позиція про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України».

Положеннями ст. 60 ЦПК України визначено, що «кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу».

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, «суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності».

Як вбачається з оригіналів розписок, 10.11.2013 року та 01.03.2014 року відповідачем написані розписки, зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4000 доларів та 4870 доларів відповідно, зобовязаний повернути в строки до 10.09.2014 року та до 01.09.2014 року (а.с.55-56).

Суд вважає зазначити, що легальне визначення розписки у законодавстві відсутнє. Великий енциклопедичний юридичний словник містить наступне визначення розписки: це документ, що засвідчує у письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження або прийняття на зберігання грошей, речей, документів тощо від іншої особи. Скріплюється підписом особи, яка її видала, і містить дату та місце її складання, умови й терміни виконання зобовязання. Слід також зауважити, що не будь-яка розписка може бути підтвердженням укладення договору позики, а тільки така, що засвідчує факт отримання позики у борг.

Як свідчить наведене визначення, сфера застосування розписок виходить далеко за межі договору позики. Так, ч. 1 ст. 545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. З цієї норми виходить, що розписка може підтверджувати факт не лише одержання коштів або майна, але і виконання зобовязання. В окремих випадках розписка, згідно із законодавчими приписами, може замінювати договір, що жодним чином не відповідає її правовій природі. Так, абз. 3 ч. 1 ст. 937 ЦК України встановлено, що письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.Таким чином, розписки можуть бути представлені на підтвердження різноманітних фактів.

Тобто розписка, як документ, що підтверджує укладення договору і фіксуючим передачу грошових коштів, повинна містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики (боргу, займу). Відсутність такої обмовки є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що між ним та ОСОБА_3 виникли правовідносини позики, на підтвердження чого надана розписка, яку позивач вважає борговою.

Однак, виходячи із змісту розписок, судом встановлено, що відповідач отримав грошові кошти, проте відсутні істотні умови договору позики, а саме зазначення, що кошти отримані у борг,- безперечні докази, які підтверджують отримання їх за договором позики відсутні.

Відповідач заперечував укладення договору позики за розписками і посилався на написання вказаних розписок у якості застави за КАМАЗ, переданий ОСОБА_1 для продажу.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Виходячи з вищезазначеного, суд доходить висновку, що відсутні правові підстави вважати, що між сторонами був укладений договір позики, оскільки відсутні істотні умови договору, а саме: кошти отримані у борг, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити за їх недоведеністю

Разом з цим, суд також вважає за необхідне звернути увагу на зміст розписки, а саме : « … узяв 4000 доларів…» та «…узяв 4870 доларів…».

Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13 вбачається, що відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

З наданих розписок у справі, неможливо встановити, які саме долари (якої іноземної держави: США, Австралії, Канади, тощо) були отримані відповідачем.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розписками - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 29.02.2016 року.

Суддя І.А. Римар