АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5015/16 Справа № 175/2633/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року м. Дніпро

10 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Рудь В.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.04.2016 року та ухвалити нове, яким відмовити банку в позовних вимогах в повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права / а. с. 127-131 /.

Зазначеним рішення від 26.04.2016 року позовні вимоги банку задоволені в повному обсязі.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором без номера від 23.12.2005 року в сумі 6340,71 грн., де: 5562,58 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина) і 278,13 грн. - штраф (процентна складова) та судові витрати по справі у розмірі 1218 грн., а всього 7558,71 грн. / а. с. 118-119 /.

Судом встановлено, що 23.12.2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (нині ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір без номера (далі Договір) у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 4% щомісячно (з розрахунку 360 днів у році) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, зі щомісячною платою 7% від суми витрат. Кредитний ліміт за кредитною карткою встановлено 5000 грн., який в послідуючий час змінювався в сторону зменшення / а. с. 11-17,10 /.

Відповідачка ознайомилася та згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку, як і підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві / а. с. 11 зворот /.

Попри взяті на себе зобов'язання відповідачка ОСОБА_2 не виконувала умови кредитного договору стосовного своєчасного повернення кредитних коштів та відсотків за користування ними, у зв'язку з чим, станом на 17.06.2015 року, виникла заборгованість перед банком у розмірі 14206,86 грн., де: 1520,90 грн. - заборгованість за кредитом; 11533,21 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) і 652,71 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідачки / а. с. 4-6,8-9 /.

Розрахунок заборгованості відповідачки перед банком - позивачем проведено у відповідності з умовами вище зазначеного Договору від 23.12.2005 року та вимогами чинного законодавства / а. с. 8-9 /.

Однак, під час розгляду справи в суді першої інстанції банк, 27.11.2015 року, уточнив свої позовні вимоги / а. с. 49-51,54-56 / та просив суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за спірним договором станом на 16.11.2015 року в сумі 6340 грн., де: 5562,58 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) і 278,13 грн. - штраф (процентна складова), оскільки рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2012 року (яке відповідачкою не оспорене і вступило в законну силу, але не виконане - а. с.40-41) позовні вимоги банку були задоволені і з відповідачки на користь банку стягнуто заборгованість по спірному договору станом на 30.10.2011 року в розмірі 9257,18 грн., де: 1753,07 грн. - заборгованість за кредитом; 6587,10 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) і 417,01 грн. - штраф (процентна складова), - а тому банк просив стягнути з відповідачки лише заборгованість по процентам за користування кредитом (за мінусом суми заборгованості по процентам стягненим по рішення суду від 19.04.2012 року) та штрафи, так як відповідачка продовжувала не виконувати свої зобов'язання за договором.

За таких обставин, та виходячи з доказів по справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги банку (в уточненому 27.11.2015 року варіанті) про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 23.12.2005 року - підлягають задоволенню згідно умов спірного договору та ст. ст. 526,1050,1054 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обв'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» в силу умов кредитного договору без номеру від 23.12.2005 року та ст. ст. 525, 526, 530, 599, 611, 631, 1046, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України - строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525,526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з відповідачки на користь банку підлягають стягненню штрафні санкції, передбачені договором за неналежне виконання його умов, зокрема: прострочена заборгованість за процентами, штрафи за порушення строків платежів по грошовим зобов'язанням передбаченим договором.

Указаний правовий висновок зокрема викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Факт особистого підписання заяви від 23.12.2005 року, отримання грошових коштів та отримання платіжної картки відповідачка ОСОБА_2 не оспорювала, як і не оспорила у встановленому законом порядку рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2012 року, яким встановлено факт укладення Договору між сторонами та наявність заборгованості за спірним кредитним договором / а. с.40-41 /.

Розрахунок заборгованості відповідачки перед банком - позивачем проведено правильно у відповідності з умовами вище зазначеного Договору від 23.12.2005 року, вимогами чинного законодавства та з урахуванням сум, що стягнені рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2012 року / а. с.49-51, 54-56 /.

Доказів в спростування позовних вимог банку відповідачка не надала суду апеляційної інстанції, як і не заявила про їх наявність, а посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не застосував строки позовної давності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення, а відповідачка з заявою про застосування позовної давності до суду першої інстанції не зверталася.

Щодо рішення суду в частині стягнення з відповідачки штрафів, то воно і в цій частині є законним, оскільки, і після ухвалення судом 19.04.2012 року рішення (про що їй було достеменно відомо), відповідачка не виконала судове рішення та продовжувала не виконувати умови спірного кредитного договору, щодо погашення суми кредиту (стягненої за рішенням суду від 19.04.2013 року) та сплати відсотків за користування цим кредитом, - у зв'язку з чим, відповідно до п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг, на неї було накладено штрафи вже за новий період.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції та встановлені ним обставини.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду або його зміни, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: