Справа № 274/5146/16-ц
Провадження № 2/0274/1981/16
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.12.2016 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого-судді Щербака Д.С., за участю секретаря Поступайло Х.О., представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про скасування рішення за №356 від 27.05.1986 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року позивач - ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відповідача - виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про скасування п.2 рішення за №356 від 27.05.1986 року

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням відповідача за №356 від 27.05.1986 року на підставі подання в/ч НОМЕР_1 від 13.05.1986р. за №1019 про визнання службових квартир вирішено:

п.2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 14 кв.м. для заселення військовослужбовця ОСОБА_4 (склад сім`ї - 3 чол.) визнати службовою.

Однак, позивач вважає таке рішення незаконним, виходячи з наступного.

Так, на його думку cуб`єкти подання та прийняття рішення достовірно володіли інформацією про відсутність факту прийняття в експлуатацію забудови інв.№18/85 в якості житлового фонду, а також про те, що забудова по АДРЕСА_2 не перебувала в управлінні жодного підприємства на території м. Бердичева.

Крім того, оскільки позивач є власником квартири АДРЕСА_3 у вказаному будинку, а тому він стверджує, що 4-ї квартири не існує. З 2003 року він володіє вказаною квартирою та через наявні в стіні двері користується майже 14 років прохідною кімнатою площею 14 кв.м. зазначеної квартири, а з 2013 року в судовому порядку (цивільна справа № 274/6336/134) встановлює право власності на прохідну кімнату 14 кв.м. за набувальною давністю.

Тобто, з урахуванням вище зазначеного, на думку позивача очевидним є той факт, що п.2 рішення за №356 від 27.05.1986р. прийнято незаконно з метою перетворити прохідну кімнату площею 14 кв.м. в однокімнатній квартирі за АДРЕСА_1 у засіб, не передбачений законодавством України в приміщенні невідомого призначення.

У судовому засіданні представник позивача на підставі довіреності від 09.11.2016р. ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити з наведених в ньому підстав.

Представник відповідача на підставі довіреності від 31.08.2016 року ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні на підставі наданого суду письмового заперечення (а.с.15-16).

Суд, заслухавши думки представників сторін та дослідивши надані суду докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Згідно вимог ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Сторони не заперечили той факт, що рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради народних депутатів за №356 від 27.05.1986р. «Про визнання службової житлової площі для МО» прийняте на підставі подання в/ч НОМЕР_1 від 13.05.1986р. за №1019 про визнання службових квартир.

Даним рішенням було визнано службовими: однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 житловою площею 18,0 кв.м для заселення військовослужбовця надстрокової служби ОСОБА_5 (склад сім`ї-3 чол.); однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 14 кв.м., для заселення військовослужбовця ОСОБА_4 (склад сім`ї- 3 чол.).

Крім того, судом встановлено, що п.2 рішення за №356 від 27.05.1986р. було прийнято виконавчим комітетом Бердичівської міської ради депутатів трудящих Житомирської області у межах наданої компетенції, оскільки пунктом 9 частини першої статті 15 Житлового кодексу Української РСР передбачалось, що виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті: приймають рішення про включення жилих приміщень до числа службових (стаття 118).

Також, чинними на той час нормами, які регулювали питання позовної давності (ст.71, 76, 80 ЦК 1963 року), передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи три роки, обов`язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Оскільки до вказаних правовідносин застосовуються Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, то дані правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки».

А згідно з ст.80 цього ж ЦК УРСР закінченням строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Більше того, статтею 75 ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963р. чинного на момент виникнення спірних правовідносин, встановлюється обов`язковість застосування судом позовної давності незалежно від заяв сторін.

Представником позивача не спростовано обставин пропуску позовної давності, що вказує на наявність достатніх підстав для відмови в позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Також, відповідно до підп.3 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом, пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Тому, відповідно до ст.80 цього ж ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові, так само як відповідно до ст.267 діючого ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.1 ст.72 ЦПК України за наслідками пропущення строків, встановлених законом, у позивача втрачається право на вчинення процесуальної дії. У такому випадку суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог в зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 79, 88, 208-210, 212-215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії даного рішення.

Суддя: Д.С. Щербак