Єдиний унікальний номер 234/9066/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1534/2016
Єдиний унікальний номер 234/9066/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/1534/2016
Головуючий в 1 інстанції Марченко Л.М. Доповідач Біляєва О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Біляєвої О.М.,

суддів Канурної О.Д., Папоян В.В.,

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон,

В С Т А Н О В И В :

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 29 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував зазначення у позові мети та конкретного терміну виїзду, наявність дозволу на багаторазові тимчасові виїзди на неконтрольовану територію разом з дітьми, а також неможливість отримати дозвіл від батька дитини, місце знаходження якого невідоме. Крім того, суд не прийняв до уваги положення ст.ст. 151, 154 Сімейного Кодексу України.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_2 не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений в установленому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством передбачено надання дозволу без згоди та супроводу батька на конкретний виїзд (одноразовий) із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Проте позивач не зазначила державу прямування, відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі. Крім того, ОСОБА_1 не довела факт перешкоджання відповідачем в реалізації інтересів дитини.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи і вимогам діючого цивільного законодавства.

Частинами другою, третьою статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктами 2, 4, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, передбачено оформлення проїзного документа дитини на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог статей 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Судом установлено, що сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1.

Малолітня ОСОБА_3 зареєстрована разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1; на час розгляду справи фактично проживає у АДРЕСА_2

Установлено, що м. Макіївка знаходиться на тимчасово окупованій території, в районі проведення антитерористичної операції.

Перетини лінії зіткнення (в'їзд - виїзд у м. Макіївка) створюють загрозу для здоров'я та життя малолітньої дитини, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим. Такий дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Позивачем такі відомості не надані. Зазначення у позові про надання дозволу на виїзд строком на три роки не відповідає вимогам закону.

Надання судом дозволу на майбутнє на тимчасові виїзди дитини за кордон (до країн ближнього та дальнього зарубіжжя) та на неконтрольовану територію без згоди одного з батьків та дозволу на виготовлення проїзних документів, про що просить позивачка, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства, зокрема, Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу.

Відтак висновок суду про відмову у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон та у м. Макіївка, яке знаходиться на тимчасово неконтрольованій владою України території, а також на виготовлення проїзних документів на майбутнє строком на три роки без згоди батька відповідає інтересам малолітньої дитини і зроблений з додержанням вимог матеріального закону, у тому числі п. 5.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затверджено наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 415ог від 12 червня 2015 року, згідно з яким в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з додержанням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України.

Установивши відповідні факти, суд першої інстанції належним чином визначився з характером спірних правовідносин і правильно застосував норми матеріального права до цих правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, що дитина хворіє на хронічні захворювання, у зв'язку з чим потребує лікування за кордоном, проте ці обставини не були враховані судом при розгляді даної справи, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять відповідного висновку медичного закладу щодо потреби лікування ОСОБА_3, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, за кордоном та доказів щодо направлення дитини на лікування із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Ксерокопії висновку ВКК № 435 від 08.08.2011 року та епікризу за 2010 рік (ас. 9-10), які належним чином не засвідчені, не підтверджують обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог.

Також не можна погодитись з доводами скарги щодо порушення прав дитини на спілкування з бабою, дідом та іншими рідними. Останні не позбавлені права спілкуватися з онукою за місцем тимчасового проживання малолітньої, а у разі перешкод з боку осіб, з якими проживає ОСОБА_3, мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Положення частин першої і третьої ст. 151, частини першої ст. 154 СК України, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, до спірних правовідносин не застосовуються.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, зокрема, щодо неможливості отримати дозвіл батька через відсутність відомостей про його місцезнаходження, не спростовують висновків суду про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням викладеного, установивши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді