АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/528/16 Головуючий І інстанції -
Справа № 6389/2572/15-ц Єрмоленко В.Б.
Категорія: житлові Доповідач - Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І., Гальянової І.Г.

за участю секретаря Рязанової С.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення у частину будинку,-

в с т а н о в и л а:

20.03.2015 року ОСОБА_4 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення у частину будинку.

В обґрунтування позову посилався на те, що він є співвласником 41/100 частини спірного житлового будинку АДРЕСА_1. Вказана частина має самостійний вхід і відокремлена від співвласників. Земельна ділянка була огороджено парканом. Відповідачу з 2005 року належить 59/100 частин спірного житлового будинку. У зв'язку з його тимчасовим від'їздом з міста Харкова, за проханням відповідача, він дозволив останній користуватися своєю 41/100 частиною будинку. Після повернення до міста Харкова, маючи намір користуватися своєю власністю, позивач звернувся до відповідача звільнити його приміщення. Відповідач житлові приміщення не звільнила. Крім цього, за час його тимчасової відсутності переобладнала їх самовільно, звела прибудову та зруйнувала паркан. На час звернення до суду займає весь будинок і перешкоджає користуватися ОСОБА_4 своєю власністю.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення у частину будинку, задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_4 власністю, а саме 41/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_4 у набуті за договором дарування прим. літ. 3-2, 3-3, 3-4, 1У будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1.

На зазначене судове рішення представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій вона посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи.

Апелянт стверджує, що ОСОБА_4 не доведені обставини на які він посилався, як на підставу своїх позовних вимог, не надав суду належних та допустимих доказів, які підтверджують його право користування саме приміщеннями літ. 3-2, 3-3, 3-4, 1У будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1. Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях, лише на поясненнях ОСОБА_4 відносно того, що ОСОБА_4 має у власності кухню літ. 3-2 пл. 6,4 кв.м., кухню літ.3-3 пл. 10.2 кв.м., житлову кімнату літ. 3-4 пл.16,1 кв.м., сіні 1У пл. 5,7 кв.м., загальною площею 38,4 кв.м., житловою - 16.1кв.м. Доказів стосовно визначення порядку користування або виділу в натурі приміщень відповідно до часток між сторонами матеріали справи не містять.

Апелянт наголошує, що суд без перевірки обставин, без наявності належних доказів, дійшов до неправильного висновку і ухвалив незаконне рішення про вселення ОСОБА_4 в конкретні спірні житлові приміщення: кухню літ. 3-2 пл. 6,4 кв.м., кухню літ.3-3 пл. 10,2 кв.м., житлову кімнату літ. 3-4 пл.16,1 кв.м., сіні 1У пл. 5,7 кв.м. Суд першої інстанції незаконно і самостійно визначив в натурі 41/100 частку житлового приміщення, що вказана в договорі дарування від 14.08.2003 року, як приміщення літ. 3-2, 3-3, 3-4, 1У будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене вище, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення має бути змінене.

Задовольняючи позовні вимоги про вселення позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є співвласником спірного будинку, має право ним користуватися, але це право порушено і підлягає захисту.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки вони повністю відповідають обставинам справи, яким суд дав вірну оцінку.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Поняття права власності визначено законодавцем у ч. 1 ст. 316 ЦК України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Як роз'яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Право громадян на житло передбачено ст. 1 Житлового кодексу УРСР (далі: ЖК України).

Коментована стаття відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України закріпляє право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені законодавцем у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Як свідчать матеріали справи, позивачу ОСОБА_4 належить на праві приватної власності 41/100 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель на підставі договору дарування, посвідченого 14.08.2003 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим №3244 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2232246 від 21.08.2003 року.

Відповідачу ОСОБА_2 належить, відповідно, 59/100 цього будинку.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 пояснив, що після придбання своєї частини будинку та виконання певних робіт для покращення умов проживання в ній він виїхав на роботу до Азербайджану, а в його частині будинку залишилася проживати мати. Після придбання сестрою ОСОБА_2 у 2005 р. 59/100 частин цього ж будинку, вона із сім'ю тимчасово, до проведення ремонтних робіт та підведення комунікацій, стала користуватися, за погодженням з позивачем, його приміщеннями.

Як вбачається і заперечень, поданих відповідачем до районного суду, вона не заперечує проти того факту, що з 2005 року по теперішній час вона проживає в половині житлового будинку, що належить братові, та виселятися не згодна, оскільки в її половині тривалий час йдуть ремонтні роботи та в ній відсутні необхідні умови для проживання.

Отже, своїми діями відповідач порушує житлові права і перешкоджає ОСОБА_4 у здійсненні його прав власника.

Таким чином, судова колегія погоджується із висновком районного суду щодо необхідності поновлення порушеного права ОСОБА_4, скільки останнім доведено позов в цій частині.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів про належність ОСОБА_4 права власності на конкретні житлові приміщення, а виділ частки останнього із спільної часткової власності сторін до теперішнього часу не проводився.

Такого факту не заперечував позивач, а тому апеляційні доводи в цій частині є обґрунтованими та законними.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення першої інстанції є невідповідність висновку суду обставинам справи.

З огляду на вищезазначене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а ОСОБА_4, до конкретного виділу своєї частки у спільній власності, може бути вселений тільки в будинок в цілому.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 313-315, 319, 218 ЦПК України, колегія суддів,-

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року змінити, виклавши резолютивну його частину в наступній редакції.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 власністю, а саме 41/100 частиною житлового будинку АДРЕСА_1, шляхом вселення його у вищезазначений будинок.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Т.М. Костенко

Судді: А.І. Колтунова

І.Г. Гальянова