Справа № 204/6110/16-ц
Провадження № 2/204/2376/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря Старостенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів, інфляційних втрат та 3 % річних, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 процентів за договором позики у розмірі 115 931,90 грн., трьох процентів річних у розмірі 5 559,26 грн., інфляційні втрати у розмірі 65 430,00 грн., а також просив стягнути судовий збір 1 869,22 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 07 грудня 2010 року між ним - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу в позику 90 000,00грн., що підтверджується розпискою від 07.12.2010р. Згідно з розпискою суму боргу відповідач зобов'язався повернути на першу вимогу, але не пізніше 01.06.2011р. Відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав та у встановлений розпискою термін не повернув позику. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто суму боргу в сумі 98 085,20 грн., яка складається з наступного: сума позики в розмірі 90 000,00грн. та три відсотки річних в сумі 8 085,20грн., а також судовий збір у розмірі 980,86грн. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року набрало чинності 06 жовтня 2014 року. 30 жовтня 2014 року він звернувся до Красногвардійського відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ із заявами про примусове виконання вказаного рішення суду. Однак, до теперішнього часу рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року не виконано. Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплатити проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складає: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. В договорі позики від 07.12.2010 сторони не встановили розмір процентів, тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Згідно розписки від 07.12.2010 відповідач зобов'язався повернути борг 01.06.2011. Час прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання становить період з 02.06.2011, тобто наступного дня після закінчення строку виконання зобов'язання, по 20.06.2016, тобто по день складання позову. Вважає, що з відповідача на його користь слід стягнути проценти за договором позики у розмірі 115 931,90 грн. Крім того, посилаючись на ст. 625 ЦК України, зазначив, що відповідач повинен сплати йому за прострочення повернення позики три проценти річних (за період з 30.05.2014 року день по який стягнуто 3% річних згідно рішення суду від 23.09.2014 року, по 20.06.2016 року день складання позову) у розмірі 5 559,26грн. (90000,00х3х580:365:100 = 4290,41), (90000,00х3х172:366:100 = 1268,85), (4290,41+1268,85 = 5559,26 грн.). Також, вважає, що з відповідача на його користь слід стягнути інфляційні втрати у розмірі 65 430,00 грн. Згідно розписки від 07.12.2010 року, відповідач зобовязався повернути борг 01.06.2011 року. Час прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання становить період з 02.06.2011 року, тобто наступного дня після закінчення строку виконання зобовязання, по 20.06.2016 року, тобто по день складання позову. Так, за період з червня 2011 року по травень 2016 року інфляція становить 72,7 (0,4+(-1,3)+(-0,4)+0,1+0+0,1+0,2+(-0,2)+0,5+24,9+43,3+0,9+(-0,4)+1+3,5+0,1=72,7). Розмір інфляційних втрат за період з червня 2011 року по червень 2016 року становить 90 000,00х72,7:100 = 65 430,00 грн. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Представник позивача в судове засідання не зявилася, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Згідно ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 23 вересня 2014 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення по справі № 204/3983/2014-ц, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено, та стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 98 085,20 грн., яка складається з: суми позики 90 000,00 грн., три відсотки річних в сумі 8 085,20 грн. (а.с.10-11). Вказане рішення набрало чинності 06 жовтня 2014 року.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 07 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 90 000,00 гривень., а відповідач зобовязався їх повернути до 01.06.2011 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці факти.

На підставі вказаного рішення суду Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 98 085,20 грн., яка складається з: суми позики 90 000,00 грн., три відсотки річних в сумі 8 085,20 грн.

30 жовтня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ з заявою про примусове виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2014 року і просив прийняти на примусове виконання вищевказаний виконавчий лист.

Слід зазначити, що на теперішній час рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2014 року відповідачем не виконано, борг на користь позивача відповідачем не сплачений, що підтверджується листом Красногвардійського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська від 06.12.2016 року № 24621/03 (а.с. 44), та постановами про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.08.2015 року (а.с. 43).

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача процентів за користування позикою, 3% річних, а також інфляційних втрат.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування позикою суд виходить з наступного.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки ОСОБА_3 банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як вбачається, в своїх позовних вимогах позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 проценти за договором позики у розмірі 115 931,90 грн. за період з наступного дня після закінчення строку виконання зобовязання - 02.06.2011 року, по день складання позову - 20.06.2016 року. При цьому, згідно наданого позивачем розрахунку, він просить стягнути розмір процентів на рівні подвійної облікової ставки НБУ.

В судовому засіданні встановлено, що 07 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 90 000,00 гривень зі строком повернення до 01 червня 2011 року. Вказаним договором позики не встановлений розмір і порядок одержання процентів.

У ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений зазначеним Кодексом, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно з цією статтею ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки ОСОБА_3 банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у разі, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14).

Слід також зазначити, що ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів з боржника або звернення кредитора з заявою про примусове виконання рішення суду до органів державної виконавчої служби, не припиняє грошове зобовязання, та не виключає відповідальність боржника за порушення строків розрахунку за грошовим зобовязанням, передбачену ст. 625 ЦК України.

Оскільки судом встановлено, що на теперішній час рішення суду від 23.09.2014 року відповідачем не виконане та грошові кошти отримані в позику відповідачем позивачу не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для притягнення відповідача до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення ним строків виконання грошового зобовязання, та стягнення з нього процентів за договором позики на підставі ст. 1048 ЦК України.

Враховуючи наведене стягненню з відповідача на користь позивача підлягають проценти за користування позикою, які нараховуються за період з дати, коли відповідач повинен був повернути позивачу отриманні кошти, тобто з наступного дня після закінчення строку виконання зобовязання - 02.06.2011 року, по день складання позову 20.06.2016 року, на рівні облікової ставки ОСОБА_3 банку України, оскільки договором позики не встановлений розмір процентів.

Згідно офіційних даних ОСОБА_3 банку України, розмір облікової ставки НБУ за розрахунковий період становить:

З 10.08.20107,75%Постанова НБУ від 09.08.2010 р.№377
з 23.03.20127,50 %Постанова НБУ від 21.03.2011 р. N 102
з 10.06.20137,00 %Постанова НБУ від 06.06.2013 р. N 209
з 13.08.20136,50 %Постанова НБУ від 09.08.2013 р. N 315
з 15.04.20149,50 %Постанова НБУ від 14.04.2014 р. N 212
з 17.07.201412,50 %Постанова НБУ від 15.07.2014 р. N 417
з 13.11.2014 14,00%Постанова НБУ від 12.11.2014 р. N 719
з 06.02.201519,50% Постанова НБУ від 04.02.2015 р. N 81
з 04.03.201530,00%Постанова НБУ від 02.03.2015 р. N 154
з 28.08.201527,00%Постанова НБУ від 27.08.2015 р. N 557
з 25.09.201522,00%Постанова НБУ від 24.09.2015 р. N 627
з 30.10.201522,00%Постанова НБУ від 29.10.2015 р. N 750
з 18.12.201522,00%Постанова НБУ від 17.12.2015 р. N 894
з 29.01.201622,00%Постанова НБУ від 28.01.2016 р. N 40
з 04.03.201622,00%Постанова НБУ від 03.03.2016 р. N 135
з 22.04.201619,00%Постанова НБУ від 21.04.2016 р. N 278
з 27.05.201618,00%Постанова НБУ від 26.05.2016 р. N 25-рш
з 24.06.201616,50 %Постанова НБУ від 23.06.2016 р. N 88-рш

З 02.06.2011 року по 22.03.2012 року 295 днів (90000,00 грн.х7,75%:366х295) = 5 621,93 грн.

З 23.03.2012 року по 09.06.2013 року 444 дні (90000,00грн.х7,50%:365х444) = 8 210,96 грн.

З 10.06.2013 року по 12.08.2013 року 64 дні (90000,00грн.х7,00%:365х64) = 1 104,66 грн.

З 13.08.2013 року по 14.04.2014 року 245 днів(90000,00грн.х6,50%:365х245) = 3 926,71 грн.

З 15.04.2014 року по 16.07.2014 року 93 дні(90000,00грн.х9,50%:365х93) = 2 178,49 грн.

З 17.07.2014 року по12.11.2014 року 119 днів(90000,00грн.х12,50%:365х119) = 3 667,81 грн.

З 13.11.2014 року по 05.02.2015 року 85 днів(90000,00грн.х14,00%:365х85) = 2 934,25 грн.

З 06.02.2015 року по 03.03.2015 року 26 днів(90000,00грн.х19,50%:365х26) = 1 250,14грн.

З 04.03.2015 року по 27.08.2015 року 177 днів(90000,00грн.х30,00%:365х177) = 13 093,15 грн.

З 28.08.2015 року по 24.09.2015 року 28 днів(90000,00грн.х27,00%:365х28) = 1 864,11 грн.

З 25.09.2015 року по 21.04.2016 року 210 днів(90000,00грн.х22,00%:366х210) = 11 360,66 грн.

З 22.04.2016 року по 26.05.2016 року 66 днів(90000,00грн.х19,00%:366х66) = 3 083,61 грн.

З 27.05.2016 року по 20.06.2016 року 25 днів(90000,00грн.х18,00%:366х25) = 1 106,56 грн.

А всього разом, сума процентів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за користування позикою становить 59 403,04 грн. Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 31.05.2014 року по 20.06.2016 року.

В судовому засіданні встановлено, що згідно договору позики від 07 грудня 2010 року відповідач зобовязався повернути позивачу грошові кошти у сумі 90 000,00 грн. в строк не пізніше 01 червня 2011 року (а.с.9). Однак, відповідач у встановлений строк вказану у договорі позики суму 90 000,00 грн. позивачу не повернув.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 23 вересня 2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто суму боргу у розмірі 98 085,20 грн., яка складається з: суми позики 90 000,00 грн., три відсотки річних в сумі 8 085,20 грн. за період з 02.06.2011 року по 30.05.2014 року (а.с.10-11).

Як вже зазначалося, вказане рішення суду на теперішній час не виконано, сума позики у розмірі 90 000,00 грн. та три відсотки річних в сумі 8085,20 грн. за період з 02.06.2011 року по 30.05.2014 року позивачу не повернуті.

Отже, період прострочення виконання грошового зобовязання становить з 31 травня 2014 року по 20 червня 2016 року.

Приймаючи до уваги наведене, вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних за період з 31 травня 2014 року по 20 червня 2016 року у розмірі 5 559,26 грн. (90 000,00 грн. х 3% х 580 днів прострочення: 365 = 4 290,41), (90 000,00грн. х 3% х 172 дні прострочення : 366 = 1 268,85), (4 290,41+ 1 268,85 = 5 559,26).

Що стосується індексу інфляції, то згідно із Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою Наказом Держкомстату № 265 від 27 липня 2007 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. У випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається із платежів, які необхідно зробити в різні періоди, кожен платіж збільшується на величину індексу інфляції за відповідний період, а результати додаються.

Що стосується індексу інфляції, то розрахунок індексу інфляції повідомляється ОСОБА_3 банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Тому розрахунок індексу інфляції повинен розраховуватися до 31.05.2016 року включно.

Величина індексів інфляції за період з червня 2011 року по травень 2016 року складає: у червні 2011 року -100,4%; у липні 2011 року - 98,7%; у серпні 2011 року-99,6 %; у вересні 2011 року-100,1%; у жовтні 2011 року 100,00 %; у листопаді 2011 року-100,1%; у грудні 2011 року 100,2%; у 2012 році-99,8%; у 2013 році-100,5%; у 2014 році 124,9 %; у 2015 році 143,3%; у січні 2016 року 100,9 %; у лютому 2016 року 99,6 %; у березні 2016 101,0 %; у квітні 2016 року 103,5 %; у травні 2016 року-100,1%.

Наданий позивачем розрахунок інфляційного збільшення грошового зобовязання проведений не у відповідності до методики його розрахунку та є помилковим. Розмір інфляційного збільшення становить 77 987,44 грн. Сума індексу інфляції за період з 02.06.2011 року по 20.06.2016 року становитиме: 90 000,00 / 1,867 % (сукупний індекс інфляції) = 77 987,44 грн. (а.с. 49).

Оскільки згідно приписів ст. 11 ЦПК України суд позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог, на користь позивача з відповідача слід стягнути індекс інфляції у розмірі заявленому позивачем - 65 430,00 грн. за період з 02.06.2011 року по 20.06.2016 року, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Підсумовуючи все вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення процентів, інфляційних втрат та 3 % річних слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача проценти за договором позики у розмірі 59 403,04 грн., 3% річних у розмірі 5 559,26 грн., індекс інфляції у розмірі 65 430,00 грн., а всього 130 392,30 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, (який становить 69,76 %), у розмірі 1 303,97 грн. (1 869,22 х 69,76% / 100).

На підставі ст.ст. 599, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, та керуючись ст.ст. 10, 58-51, 88, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів, інфляційних втрат та 3 % річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН-) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН-) грошові кошти у розмірі: 59 403,04 грн. - проценти за договором позики; 5 559,26 - три проценти річних за прострочення виконання грошового зобовязання; 65 430,00 грн. інфляційні втрати, а всього разом 130 392,30 грн.(сто тридцять тисяч триста девяносто дві гривні, 30 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 1 303,97 грн. (одна тисяча триста три гривні, 97 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез