АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2046/16 Справа № 199/6628/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник О. Г. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Петешенкової М.Ю., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА-Д» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА-Д» про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, за яким просив стягнути з відповідача на свою користь суму невиплаченої заробітної плати за січень-червень 2015 року у сумі 5 900 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 7 920 грн., моральну шкоду - 5 000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 01.10.2013 року він був прийнятий на роботу в ТОВ «ВОКА-Д» на посаду заступника директора. 13.07.2015 року він припинив роботу на вказаному підприємстві за усною домовленістю та 23.07.2015 року був звільнений з посади на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням. Починаючи з січня 2015 року по червень місяць 2015 року він не отримував заробітної плати. При звільнені він направив на ім'я відповідача заяву про виплату йому заробітної плати за вказаний вище період, проте керівник ТОВ «ВОКА-Д» відмовився йому сплатити невиплачену заробітну плату. В зв'язку з чим просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року ухвалено: позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково; стягнути з ТОВ «ВОКА-Д» на користь ОСОБА_2 суму невиплаченої заробітної плати за січень - червень 2015 року у розмірі 5900 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 4950 грн.; стягнути з ТОВ «ВОКА-Д» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1000 грн.; в решті позовних вимог - відмовити; вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «ВОКА-Д» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду повністю не відповідає з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до заяви від 01.10.2013 року та наказу № 2/10-В від 01.10.2013 року позивача було прийнято на посаду заступника директора ТОВ «ВОКА-Д» з посадовим окладом 1218 грн. щомісячно. 23.07.2015 року ТОВ «ВОКА-Д» звільнив позивача із займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП. За період з 01.01.2015 року по червень 2015 року відповідач не сплачував позивачу заробітну плату, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 5 900 грн. (з урахуванням сплачених податків сума заробітної плати щомісячно складає 990 грн. х 6 місяців = 5 900грн). Та обставина, що відповідачем не було виплачено позивачу заробітну плату за шість місяців підтверджується наявними в матеріалах доказами, а саме: платіжними відомостями за січень-червень 2015 року, підписаними директором та бухгалтером товариства, на яких відсутній підпис позивача про отримання ним заробітної плати. Посилання представника відповідача на те, що за заявою позивача заробітна плата перераховувалася засновником ТОВ «ВОКА-Д» ОСОБА_3 на картку ПАТ КБ «Приватбанк» відкриту на ім'я позивача не узгоджується з матеріалами справи. З чеків ПАТ КБ «Приватбанк», долучених до матеріалів справи вбачається, що суми грошових коштів на ім'я позивача були перераховані ОСОБА_3, який 01.09.2014 року згідно протоколу № 25/-09 ТОВ «ВОКВА-Д» був відкликаний з посади директора ТОВ «ВОКА-Д», та не є уповноваженою особою на виплату заробітної плати працівникові товариства. Суми грошових коштів, зазначених в чеках ПАТ «КБ «Приватбанк» не співпадають з сумами заробітної плати, які підлягають виплаті позивачу, та крім того, в чеках не вказано призначення платежу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що відповідач порушив вимоги Закону України «Про оплату праці» та не сплатив позивачу заробітну плату за період з 01.01.2015 року по 30.06.2015 року, тому суд вважав, що з відповідача на користь позивача слід стягнути невиплачену заробітну плату у розмірі 5 900 грн. При звільненні відповідач сплатив позивачу компенсацію за невикористану відпустку. 29 липня 2015 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про виплату йому заробітної плати з урахуванням індексації за період з 01.01.2015 по 30.06.2015 року, проте відповідач відмовив йому у виплаті заробітної плати з посиланням на те, що виплата належних працівникові сум була здійснена на особовий картковий рахунок позивача. Так як працівникові не були виплачені належні йому від ТОВ «ВОКА-Д» суми заробітної плати відповідно до вимог про розрахунок, суд вважав, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку, починаючи з часу затримки розрахунку: 29.07.2015 року по день постановлення рішення суду в сумі 4950 грн. (990 грн. х 5 = 4950 грн.) Також районний суд вважав, що невиплата заробітної плати порушила важливі життєві зв'язки позивача, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині визначення розміру стягненої невиплаченої заробітної плати та стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції не виконав зазначені вимоги закону, оскільки не вирішив питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, стягуючи невиплачену заробітну плату за період з 01.01.2015 року по 30.06.2015 року, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що розмір заробітної плати позивача підтверджений платіжними відомостями за січень-червень 2015 року, та приймаючи до уваги ці докази, не зазначив з яких підстав виходив суд визначивши до стягнення інші суми.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи у вказаній частині позовних вимог, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції змінює з наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли із спору про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні та моральної шкоди.

Відповідно до ст. ст. 94, 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 115 КЗУпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу № 2/10-В від 01.10.2013 року позивача було прийнято на посаду заступника директора ТОВ «ВОКА-Д», що підтверджено ксерокопією трудової книжки позивача та не заперечується відповідачем (а.с.7). Згідно наказу № 1/07-В від 23.07.2015 року ТОВ «ВОКА-Д» звільнив позивача із займаної посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП з 23.07.2015 року (а.с.14). За період з 01.01.2015 року по червень 2015 року позивач не отримував заробітну плату та при звільненні відповідач відмовився виплатити заробітну плату, посилаючись на те, що розрахунок повністю здійснений шляхом перерахування заробітної плати на особистий рахунок позивача за карткою № 5211 5373 4208 6837 (а.с.13). З матеріалів справи вбачається, що відповідач виплачує працівникам заробітну плату, що підтверджується платіжними відомостями, в яких працівники товариства розписуються про отримання заробітної плати. В запереченнях проти позову відповідач зазначив, що нарахування коштів (заробітна плата та аванси) здійснюється відповідачем на карткові рахунки співробітників щомісяця на картковий рахунок, відкритий у АТ «Райффайзен банк Аваль», що відповідають сумам коштів вказаних у платіжних відомостях і про одержання заробітної плати свідчать підписи у платіжних відомостях. Згідно платіжним відомостям за спірний період часу нарахована заробітна плата, а саме: за січень 2015 року № 117 позивачу нараховано 538,86 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.61); за січень 2015 року № 118 позивачу нараховано 440,90 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.60); за лютий 2015 року № 119 позивачу нараховано 538,86 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.59); за лютий 2015 року № 120 позивачу нараховано 440,90 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.58); за березень 2015 року № 121 позивачу нараховано 538,86 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.57); за березень 2015 року № 122 позивачу нараховано 440,90 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.56); за квітень 2015 року № 123 позивачу нараховано 538,86 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.55); за квітень 2015 року № 124 позивачу нараховано 440,90 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.54); за травень 2015 року № 125 позивачу нараховано 538,86 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.53); за травень 2015 року № 126 позивачу нараховано 440,90 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.52); за червень 2015 року № 127 позивачу нараховано 538,86 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.51); за червень 2015 року № 128 позивачу нараховано 440,90 грн. - підпис позивача відсутній (а.с.50).

А всього за цей період позивачу не виплачена заробітна плата в розмірі 5 878,56 гривень (538,86 грн. + 440,90 грн. + 538,86 грн. + 440,90 грн. + 538,86 грн. + 440,90 грн. + 538,86 грн. + 440,90 грн. + 538,86 грн. + 440,90 грн. + 538,86 грн. + 440,90 грн. = 5 878,56 грн.), оскільки відсутні докази отримання вказаної заробітної плати позивачем.

Доводи відповідача про те, що заробітну плату перераховано на особистий рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк», колегія суддів вважає неспроможними, оскільки договір у відповідача з цією банківською установою щодо перерахування заробітної плати - відсутній, також відповідач не має заяви позивача щодо перерахування його заробітної плати на його особистий рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк», суми грошових коштів, зазначених в чеках ПАТ «КБ «Приватбанк» не співпадають з сумами заробітної плати, які підлягають виплаті позивачу, та крім того, в чеках не вказано призначення платежу.

Таким чином, невиплачена заробітна плата з січня 2015 року по червень 2015 року (включно) в розмірі 5 878,56 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вказана сума визначена з урахуванням сплачених обов'язкових платежів ПДФО та ЄСВ.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачем дійсно не виплачено позивачу належні йому суми при звільненні, чим завдано позивачу моральні страждання.

Відповідно до ст. 237-1 КЗУпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі: якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз'яснень у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 25.05.2001 року №5, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У зв'язку із встановленою судом наявністю несвоєчасної виплати заробітної плати позивачу зі сторони відповідача, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив стягнути з відповідача на користь позивача спричинену йому моральну шкоду внаслідок порушення його трудових прав, оцінивши її на суму 1000 грн.

Під час встановлення зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального права, правильно застосовано норми матеріального права.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що в цій частині позову суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки встановлені ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів встановила, що на час звільнення відповідач не розрахувався з позивачем та не виплатив належні та нараховані йому виплати згідно трудового договору, а таким чином, позивач має право на отримання середньої заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Розраховуючи розмір середнього заробітку позивача, колегія суддів виходить із заробітної плати за останні повні місяці роботи позивача у відповідача, а саме: травень, червень 2015 року, що складає 981,96 грн. в місяць та 46,76 грн. в день (981,96 грн. + 981,96 грн.) : 2 = 981,96 грн.; 981,96 грн. : (20 роб. днів у травні + 21 роб. днів у червні ) :2 = 46,76 грн.

За період встановлений судом першої інстанції, який не оскаржується сторонами у справі, затримки розрахунку виплати заробітної плати при звільненні з 30.07.2015 року по 22.12.2015 року середній заробіток складає 4 863,40 гривень ( 46,76 грн. х 104 дня = 4 863,40 грн.).

А тому, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині стягнутої невиплаченої заробітної плати в розмірі 5 900 гривень на суму в розмірі 5 878,56 гривень та стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4 950 гривень на суму 4 863,40 гривень за період з 30 липня 2015 року по 22 грудня 2015 року. В іншій частині рішення суду, в межах апеляційного оскарження, є правильним, про що вище обґрунтовано, а тому колегія суддів залишає без змін.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що зміна рішення суду не впливає на розмір судового збору, стягнутого за рішенням суду першої інстанції, то відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВОКА-Д» - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року - змінити в частині стягнутої невиплаченої заробітної плати в розмірі 5 900 гривень на суму в розмірі 5 878,56 гривень (п'ять тисяч вісімсот сімдесят вісім гривень 56 копійок) та стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4 950 гривень на суму 4 863,40 гривень (чотири тисячі вісімсот шістдесят три гривні 40 копійок) за період з 30 липня 2015 року по 22 грудня 2015 року.

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь