Справа № 494/1250/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2016 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді - Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання - Козубенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

28 жовтня 2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. У позовній заяві просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що починаючи з 1980 року та по теперішній час користується, обслуговує та утримує в належному стані вищевказаний житловий будинок. Позивач у заяві також зазначила, що підставою її вселення до будинку була усна домовленість з його власником ОСОБА_2, згідно якої він у зв'язку з своїм виїздом до м. Києва дав згоду на її вселення до вказаного будинку та добровільно передав ОСОБА_1 ключі від будинку та правовстановлюючі документи на нього. ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, та по теперішній час проживає у вищезазначеному будинку, за час її проживання у будинку ніхто зі спадкоємців ОСОБА_2 не звертався з вимогою про виселення з даного будинку. Позивач вказала, що протягом 35 років обслуговує будинок, проводить поточні ремонти, оплачує житлово-комунальні послуги. Відповідно до рішення Березівської міської ради від 12.07.2016 року присадибна ділянка за адресою: АДРЕСА_1. знаходиться у власності позивача.

Представник позивача у судовому засіданні 23.11.2016 року підтримав позов та пояснив, що позов, на його думку, підлягає задоволенню за обставин, викладених у позовній заяві.

Представник Березівської міської ради Одеської області у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, та вказала, що не заперечує проти їх задоволення. Також, пояснила, що ніякі особи до Березівської міської ради за останні 30 років не звертались щодо вказаного майна. У вищевказаному будинку проживає ОСОБА_1, якій виділено рішенням міської ради земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1. Усі послуги сплачує позивач вчасно, а тому підстав для відмови у задоволенні заяви не вбачає.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача вважає за необхідне задовольнити позов за наступних обставин.

У відповідності до частини четвертої статті 174 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено: «У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову…».

Відповідно до технічного паспорту житлового будинку по АДРЕСА_1 від 28.11.2005 року (а.с.8-10) замовником є ОСОБА_1

Водночас, відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.12.2005 року за заявою ОСОБА_1 (а.с.11) власником будинку за адресою: АДРЕСА_1. є ОСОБА_2.

Однак, з свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що ОСОБА_2 - помер у віці 78 років (а.с.13).

У судовому засіданні представник позивач вказав, що в даному житловому будинку більш 35 років відкрито та безперервно проживає ОСОБА_1, ніяких претензій з боку спадкоємців ОСОБА_2 не поступало. Комунальні платежі та зберігає у належному стані будинок саме позивач. Представник відповідача вказане підтвердив.

Згідно рішення Березівської міської ради Одеської області від 12.07.2016 року ОСОБА_1 надано згоду на виготовлення проекту відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12), також згідно рішення Березівської міської ради Одеської області від 20.10.2016 року (а.с.26) ОСОБА_1 передано у власність вказану земельну ділянку.

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що ОСОБА_1 звернулась з заявою щодо державної реєстрації вищевказаної земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.27-28).

Судом також встановлено, що відповідно до довідки виданої ПАТ «ЕК Одесаобленерго» від 29.07.2016 року (а.с.5) особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_1 оформлений на ОСОБА_1 з 15.11.1999 року та 03.09.2005 року з нею укладений письмовий договір на користування електроенергією. Заборгованість за спожиту електроенергію - відсутня.

Крім того, згідно довідки виданої ЦОА №5 м. Березівка ОФ ПАТ «Укртелеком» від 29.07.2016 року ОСОБА_1 є абонентом філії ПАТ «Укртелеком» з 1997 року. Заборгованості за телекомунікаційні послуги - відсутні (а.с.6).

Відповідно до довідки виданої виробничим управлінням ЖКГ виконкому Березівської міської ради від 29.07.2016 року вказано, що договір на надання послуг з водопостачання за адресою: АДРЕСА_1. оформлений на ОСОБА_1 Заборгованостей за комунальні послуги - відсутні (а.с.7).

Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41).

Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що «ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним».

Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України «особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації».

Частиною третьою статті 344 Цивільного кодексу України передбачено: «Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності».

Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач згідно ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав» зазначено, що при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як встановлено вище, попередній власник ОСОБА_2 помер у ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємців не встановлено, а тому відповідачем по справі визначено Березівську міську раду Одеської області - на території якої знаходиться вищевказане майно та який не заперечує проти задоволення позовної заяви.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Рішення повинно відповідати вимогам статтей 213, 215 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач, через представника довів факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується вказаним будинком на протязі більше 35 років, а у разі наявності спадкоємців, то вони не заявили вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, Березівська міська рада Одеської області визнала позов, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України ,суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 28.11.2016 року.

Суддя І.А. Римар