Провадження № 2/641/600/2016 Справа № 641/7804/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Ященко С.О.,

при секретарі судового засідання Ємельяненко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до виконавчого комітету Харківської міської ради

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Харківської міської ради, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 4687668грн. матеріальної шкоди, 500000грн. моральної шкоди, а також покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що йому на праві власності належала нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 141,6к.в.м, що розташовувалась за адресою: пл. Повстання, 1, м. Харків. На підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 07.11.2012 року № 679 вже 08.11.2012 року його нерухома будівля була знесена. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2014 року рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 679 від 07.11.2012 року в частині п. 45 скасовано. Внаслідок прийняття відповідачем незаконного рішення він був протиправно позбавлений права власності, а тому у відповідності до приписів ЦК України йому повинна бути відшкодована завдана матеріальна шкода у розмірі вартості знесеного обєкта нерухомості у розмірі 4687668грн. Крім того, відповідач своїми протиправними діями та рішеннями спричинив позивачеві моральні страждання, які виразились у порушенні сну, втраті душевного спокою, комфортних умов існування. Моральну шкоду позивачем оцінено у 500000грн.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просять суд їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання представника не направив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подане клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки воно складено від імені Харківської міської ради, яка не є особою, яка бере участь у цій справі. Крім того, з доданих до клопотання матеріалів вбачається, що ОСОБА_3 не є єдиним представником виконавчого комітету Харківської міської ради.

Письмових заперечень на позов відповідачем не подано, однак у судових засіданнях представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що безпосередньо відповідачем дії щодо знесення майна не вчинялись. Крім того, вважає необґрунтованим визначення у висновку судової експертизи розміру шкоди.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25.03.1999р., ОСОБА_1 придбав нежитлове приміщення, розташоване у м. Харкові, майдан Повстання, №1 (літ. "А-1"), загальною площею 98,3 кв.м.

03.03.2004 року рішенням Харківської міської ради №156 «Про затвердження актів державних комісій про прийняття в експлуатацію об'єктів» було затверджено акти державних приймальних та держаних технічних комісій про прийняття в експлуатацію об'єктів: прибудови до існуючого магазину на пл.. Повстання, 1 у м. Харкові загальною площею 43,3 м2.

28.09.2004 року до державного реєстру прав власності на нерухоме майно було внесено запис №974 в Книзі 1 тип об'єкта : нежитлові приміщення № 6-: -9 площею 43,3 кв.м. в літ. «А-1» за ОСОБА_1, номер витягу №4872943, реєстраційний номер №7636776.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 679 від 07.11.2012 року «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» приписано Департаменту комунального господарства міста забезпечити звільнення території від безхазяйного майна, самовільно розміщених об'єктів, тимчасових будівель торговельного, побутового, соціально-культурного та іншого призначення у відповідності з додатком.

Згідно п. 1.2 рішення № 679 у разі не звільнення територій у добровільному порядку, зобов'язано провести звільнення територій від самовільно збудованих об'єктів та розміщеного майна згідно додатку, шляхом їх демонтажу та переміщення на територію комунального підприємства "Харківводоканал" за адресою: вул. Коростельська, 46.

У пункті 45 Додатку до вказаного рішення «Перелік самовільно розміщених об'єктів, від яких звільняється територія м. Харкова з метою відновлення, належного утримання та приведення у придатний для використання територіальною громадою міста стан» визначено будівлю літ. "А-1", розташовану за адресою: пл.. Повстання, 1, м. Харків, що належить позивачеві.

08.11.2012 року проведено звільнення території від будівлі літ. "А-1", розташованої за адресою: пл. Повстання, 1, м. Харків, про що Інспекцією з благоустрою та екології м. Харкова складено відповідний акт № 63/12-С.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно приписів ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

У відповідності до вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2014 року скасовано рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 07.11.2012 р. № 679 «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» в частині пункту 45 додатку до вказаного рішення.

При цьому, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про протиправність рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 679 від 07.11.2012 року в частині пункту 45 Додатку до нього.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до приписів ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Конституція України (ст. 56) проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 1173 є спеціальною, тобто у ній передбачені особливості відшкодування шкоди, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей можна включити:

субєктний склад завдавачів шкоди. До них відносять: органи державної влади; органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи;

завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування;

завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування вважаються діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції зазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Європейський Суд з прав людини у відповідних рішеннях зазначає, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (рішення у справах "Амюр проти Франції" від 25 червня 1996, Reports of Judgments and Decisions 1996-III, pp. 850-51, § 50; "ОСОБА_4 Греції та інші проти Греції", N 25701/94, § 79, ECHR 2000-ХІІ; та "Малама проти Греції", N 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

ЄСПЛ нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи ( рішення у справі "Спорронґ та Льоннрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, Series А по. 52, р. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі "Прессоз Компанія ОСОБА_5 та інші проти Бельгії", від 20 листопада 1995 року, Series А по. 332, р. 23, § 38).

Умови надання компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи оскаржуваний захід зберігає необхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на заявників. В цьому зв'язку Суд вже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та що відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Першого протоколу лише за виключних обставин (рішення у справах "Святі Чоловічі Монастирі проти Греції" від 9 грудня 1994 року, Series A no. 301-А, р. 35, § 71; "ОСОБА_4 король Греції", § 89; "Звольски та Звольська проти Республіки Чехія", § 70).

Зокрема, у справі «Україна-Тюмень» проти України» (остаточне рішення від 22.02.2008 року), яка була розглянута ЄСПЛ за аналогічних обставин, Суд зазначив, що не вбачає виняткових обставин, здатних виправдати відсутність відшкодування у справі, та вирішує, що таким чином на заявника було покладено індивідуальний та надмірний тягар, який порушив справедливий баланс, що мав бути дотриманий між вимогами суспільного інтересу з одного боку, та захистом права на мирне володіння майном з іншого.

Аналіз норм чинного законодавства у взаємозв'язку з практикою ЄСПЛ дає суду підстави дійти висновку про те, що відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органу місцевого самоврядування, внаслідок якого порушене передбачене статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод право особи мирно володіти своїм майном, є однією з умов дотримання справедливого балансу між вимогами суспільного інтересу та прав особи.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Ухвалою суду від 03.09.2015 року по справі призначена судова оціночно-будівельна експертиза.

У відповідності до висновку судової оціночної експертизи № 10324 від 26.02.2016 року ринкова вартість нерухомого майна будівлі магазину з прибудовою, яка знаходилась за адресою: м. Харків, пл.. Повстання, 1, загальною площею 141,6кв.м., станом на 03.09.2015 року складає 3 074 354грн. без урахуванням ПДВ.

З метою розяснення висновку у судове засідання викликано експерта ОСОБА_6, який пояснив, що під час проведення експертизи з урахуванням поставлених в ухвалі суду питань ним визначалась ринкова вартість будівлі. Під час дослідження ним були використані всі наявні в матеріалах справи документи, вважає, що оцінка проведена належним чином. Різницю у ринковій вартості знесеної будівлі, визначеною у висновку, та зазначеної у звіті від 18.07.2011 року пояснює значним проміжком часу між проведеними дослідженнями, а тому зміною цін, коливанням курсу долара.

З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача вартості знесеної будівлі у розмірі 3 074 354грн.

Відносно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди(зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що вона працювала з ОСОБА_1 Після знесення магазину стан його здоровя погіршився, до цього багато часу приділяв оформленню прибудови та планував в подальшому розвивати магазин.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що вона працювала з ОСОБА_1, після знесення магазину позивач став нервовим та майже перестав спілкуватися з людьми, стан його здоровя погіршився. До знесення магазину був веселий та дружній. Після знесення магазину часто хворіє та перебуває в лікарні, завершив підприємницьку діяльність.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що він є сином ОСОБА_1, до знесення магазину батько був відкритим та веселим, ОСОБА_1 звертався до різних державних органів з проханням не зносити магазин, після зносу став замкнутим. ОСОБА_1 не очікував знесення магазину, після знесення став нелюдимим, до знесення магазину вів активну підприємницьку діяльність. Стан здоровя ОСОБА_1 погіршився, він проходив курс лікування. Лікувався від безсоння та втрати координації. До знесення магазину до лікарів майже не звертався. Лікуватися став тільки після знесення магазину.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 пояснив, що він є племінником ОСОБА_1 Після знесення магазину ОСОБА_1 кардинально змінився, припинив трудову діяльність та став дуже похмурим.

З урахуванням системного аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи, вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 3000 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з місцевого бюджету за рахунок асигнувань виконавчого комітету Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 3 074 354грн., моральну шкоду у розмірі 3000грн., витрати на оплату судового збору у розмірі 3600 грн., витрати на проведення експертизи у розмірі 4620грн., а всього 3 085 574грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_11