Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 317/2472/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Яркіна С.В.
Провадження № 22-ц/778/892/16 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа - Запорізький районний відділ управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що їй на праві приватної власності належало 29/50 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена нерухомість складається з окремого будинку літера А (який містить три кімнати, кухню, санвузол) та господарчих споруд, враховуючи неоформлений капітальний гараж.

У 2014 році у неї виникли труднощі з оплатою кредитів, у зв'язку з чим вона хотіла продати будинок, щоб сплатити борги та уникнути звернення стягнення на нерухомість. Про те, що ОСОБА_3 продає будинок, довідалася її двоюрідна сестра - ОСОБА_4 Після чого чоловік сестри - ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_3 сплатити її борги, якщо остання в забезпечення повернення боргу складе заповіт на ОСОБА_4 Приблизно у вересні 2014 року вона склала заповіт на ОСОБА_4, а відповідачі сплатили частину її боргів ще до складання заповіту, іншу частину - після складання заповіту.

Пізніше, у жовтні 2014 року ОСОБА_5 став наполегливо вмовляти ОСОБА_3 оформити договір купівлі-продажу її будинку, тому що заповіт можна скасувати, а він боявся, що ОСОБА_3 не виконає їх домовленість.

ОСОБА_3 зазначає, що відповідачі вмовили її оформити договір купівлі-продажу, а взамін обіцяли оплачувати її лікування і зробити ремонт у будинку. Вона знаходилась у скрутному матеріальному становищі, оскільки крім пенсії ніяких інших доходів не мала, а стан здоров'я вимагав та вимагає постійних витрат на ліки та операцію, тому як вона є інвалідом ІІ групи. Позивач зазначає, що саме внаслідок збігу таких тяжких обставин ОСОБА_4 та ОСОБА_5 переконали її поїхати до нотаріуса та підписати договір купівлі-продажу, при цьому, не сплативши за будинок коштів, оскільки вважали, що сплатили її борги в обмін на будинок. Крім того, в договорі зазначено, що ОСОБА_4 сплатила позивачу за будинок 130 000 грн., однак, ОСОБА_3 гроші сплачені не були, що є порушенням умов договору.

Крім того, ОСОБА_5 змусив позивача віддати йому належний їй автомобіль ВАЗ 2102, реєстраційний номер НОМЕР_1, в рахунок оплати боргу, однак, договору про відчуження автомобіля позивач не укладала. На теперішній час ОСОБА_5 користується цим автомобілем без належної правової підстави.

Також, ОСОБА_5 в рахунок оплати боргу вивіз з подвір'я її будинку металобрухт, від продажу якого отримав не менше 20 000 грн. Продав ОСОБА_5 і ячмінь, який отримав за її пай, від продажу якого отримав не менше 1 500 грн., привласнив ОСОБА_5 також і запчастини до автомобіля ОСОБА_3, отримував її пенсію.

Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали від ОСОБА_3 рухомого майна щонайменше на суму 51 500 грн., а сплатили за неї боргів по кредитам близько 60 000 грн. У зв'язку з чим, ОСОБА_4 за кілька тисяч гривень отримала нерухомість, вартість якої складала станом на жовтень 2014 року близько 400 000 грн.

ОСОБА_3 вважає, що договір купівлі-продажу 29/50 частин житлового будинку був укладений під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних для неї умовах. Вважає, що ОСОБА_5 повинен повернути їй автомобіль, яким заволодів незаконно.

ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 змусили її укласти недійсну угоду, що вона розцінює як цинічний обман та позбавлення її права власності на нерухомість та інше майно, тому ОСОБА_4 спричинила їй моральні страждання, які вона оцінює в розмірі 5 000 грн. Відповідач ОСОБА_5 також спричинив їй моральну шкоду, оскільки позбавив її можливості розпоряджатися автомобілем, якого вона як інвалід дуже потребує, розмір спричиненої моральної шкоди з боку ОСОБА_5 позивач оцінює у розмірі 3 000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 29/50 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який укладений 23.10.2014р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С.; визнати за нею право власності на 29/50 частин вказаного домоволодіння;

- витребувати у ОСОБА_5 автомобіль ВАЗ 2102, реєстраційний номер НОМЕР_1, та зобов'язати його повернути зазначений автомобіль ОСОБА_3;

- стягнути з ОСОБА_4 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.;

- стягнути з ОСОБА_5 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користування, володінні та розпорядженні житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку, в обґрунтування якого зазначала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 23.10.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С.

В зазначеному житловому будинку на момент купівлі були зареєстровані продавець - ОСОБА_3 та матір продавця - ОСОБА_7, які фактично не проживають за зазначеною адресою.

Після продажу будинку ОСОБА_3 виселилась із житлового будинку, забрала все своє майно, але ні вона, ні її мати не знялися з реєстраційного обліку, що повинні були зробити після продажу будинку. Реєстрація відповідачів в спірному будинку створює ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю. Після продажу будинку угоди з приводу проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 або їх реєстрації не укладалося, останні не бажають у добровільному порядку знятися з реєстрації, у зв'язку з чим ОСОБА_4 вимушена звернутися до суду з даним позовом.

ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди в користування, володінні та розпорядженні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зняття ОСОБА_3, ОСОБА_7 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 14 вересня 2015 року цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Запорізький районний відділ управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, про усунення перешкод в користування, володінні та розпоряджанні житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку була об'єднана в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння (т. 1, а.с. 44).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_5 автомобіль ВАЗ 2102, реєстраційний номер НОМЕР_1, та зобов'язано ОСОБА_5 повернути автомобіль ВАЗ 2102, реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_3

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з реєстраційного обліку в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких, кожен окремо, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили: ОСОБА_3 - рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити, а в задоволення позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовити; ОСОБА_4, ОСОБА_5 - рішення суду змінити, доповнити резолютивну частину зазначенням: Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 гроші в сумі 15 000 грн., сплачених ним за автомобіль ВАЗ 2102, реєстраційний номер НОМЕР_1. Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 243,60 грн. В іншій частині рішення по цій справі залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд, задовольняючи позов ОСОБА_3 частково, виходив із того, що позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилається в обґрунтування свого позову в частині визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, з цих же підстав суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5 моральної шкоди. Позовні вимоги в частині витребування автомобіля є доведеними, підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_3 є власником зазначеного автомобіля, тому він підлягає поверненню власнику.

Такі висновки суду є правильними, відповідають нормам матеріального та процесуального права.

За положеннями ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для вчинення правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст. 215, 218-235 ЦК України, і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору.

За положеннями ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до договору купівлі-продажу від 23.10.2014 року ОСОБА_3 зобов'язалася передати, а ОСОБА_4 зобов'язалася прийняти належні продавцю 29/50 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та за що остання сплатила продавцю грошову суму у розмірі 130 000 грн. до підписання цього договору (т. 1, а.с. 62-64).

ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що у неї дійсно були борги та що ОСОБА_4, ОСОБА_5 сплатили всі борги до підписання договору купівлі-продажу частки будинку. Після укладання договору в частину будинку, яку вона продала, одразу ж вселився син відповідачів ОСОБА_8, що свідчить про те, що умови зазначеного договору були виконані сторонами.

Як встановлено судом, надані медичні документи свідчать про наявність хронічної хвороби у ОСОБА_3, у зв'язку з чим в 2006 році їй встановлена ІІ група інвалідності безстроково. Наданий суду консультативний висновок спеціаліста від 30.09.2014 року не містить даних щодо термінового оперативного лікування, рекомендовано курс лікування в умова відділення судинної хірургії, а також медикаментозної терапії.

Як зазначила сама ОСОБА_3 та допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, будинок ОСОБА_3 почала продавати ще з 2013 року, однак покупців не було, тому суд дійшов вірного висновку, що остання не довела тієї обставини, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі.

Вищевказані свідки в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердили, що, дійсно, ОСОБА_3 протягом деякого часу намагалася продати свій будинок, мала борги за кредитними договорами та мала хронічні захворювання, які потребували постійного лікування, ці факти не оспорювалися сторонами.

ОСОБА_3 не заперечувала проти факту сплати всіх її боргів ОСОБА_4 за кредитними договорами, витрат на оформлення документів при укладенні договору купівлі-продажу, а також оплати послуг нотаріуса. Заперечувала тільки про отримання 130 000 грн. за договором купівлі-продажу будинку, при цьому, доказами цей факт не довела. Натомість, відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу, суму у розмірі 130 000 грн. продавець одержала від покупця готівкою повністю до підписання цього договору.

Так, за ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з цих положень закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним за недоведеністю. З цих же підстав суд вірно відмовив і у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

Щодо позовних вимог в частині витребування у ОСОБА_5 автомобіля, суд підставно виходив з їх доведеності.

Так, згідно з вимогами п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Письмова форма договору купівлі-продажу транспортного засобу передбачена й постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388.

Відповідно до п. 8 зазначеного Порядку (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу; акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби.

Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у вказаному пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку.

Отже, підстави набуття права власності на майно чітко визначені цивільним законодавством. Відповідно до п.п. 2, 7, 8 вказаного Порядку передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 20.08.2014р. було укладено у письмовій формі договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 2102, реєстраційний номер НОМЕР_1, за 15 000 грн. (т. 1, а.с. 31). Належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 дійсно отримала від ОСОБА_5 зазначену суму суду надано не було.

Зазначений автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ, залишався зареєстрованим за ОСОБА_3, що підтверджується інформацією ДАІ (а.с. 24). Заява від останньої про зняття з обліку автомобіля не подавалась і його огляд органами ДАІ не здійснювався.

Таким чином, оскільки власником вищевказаного автомобіля є ОСОБА_3, то він підлягає поверненню власнику.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_3 передала ОСОБА_5 автомобіль добровільно, останній здійснив його ремонт, до виникнення конфлікту ОСОБА_5 на прохання ОСОБА_3 возив останню за її потребами. Тому, суд правильно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди у розмірі 3 000 грн. за користування цим автомобілем за недоведеністю.

В частині позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_12 судом встановлено, що власником 29/50 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_4, що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з реєстру прав власності (т. 1, а.с. 62-64, т. 2, а.с. 3).

Як видно з копії домової книги, за зазначеною адресою зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 4-5), останні на теперішній час за адресою: АДРЕСА_1, не проживають, ці факти не оспорювались сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (в редакції на час ухвалення рішення) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

В силу ст. 3 ч. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Зі змісту заявлених ОСОБА_4 позовних вимог вбачається, що предметом позову є усунення перешкод в користуванні власником нерухомим майном шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Як зазначалося вище, ОСОБА_3, ОСОБА_12 добровільно звільнили житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, тому підстав для примусового виселення відповідачів на підставі рішення суду не має. Разом з тим, до теперішнього часу ОСОБА_3, ОСОБА_12 залишаються зареєстрованими у вказаному будинку.

Власник житла має право на підставі ст. 391 ЦК України вимагати від колишнього власника усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку. При цьому втрата права користування жилим приміщенням є наслідком припинення права власності на жиле приміщення у колишнього власника житла.

ОСОБА_4 пояснювала, що вимог про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_12 з будинку вона не заявляла, оскільки відповідачі добровільно звільнили будинок.

Суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні належним їй на праві приватної власності будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3, ОСОБА_12 у вказаному будинку підлягають задоволенню, так як вирішення в судовому порядку питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», в даному випадку, не є необхідним, так як, по-перше, втрата права користування жилим приміщенням є наслідком припинення права власності на жиле приміщення у колишнього власника житла, по-друге, відповідачі добровільно звільнили будинок.

Таким чином, особа, яка не має право користування житловим приміщенням, не може визнаватися судом такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням.

Крім іншого, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не бажають добровільно знятися з реєстраційного обліку, а реєстрація відповідачів в будинку, який належить ОСОБА_4, перешкоджає їй користуватися своїм майном, ніяких домовленостей про реєстрацію відповідачів у спірному будинку при укладені договору купівлі-продажу не було.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги та заперечення проти позову ОСОБА_4, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 наголошує на порушенні судом норм процесуального права, а саме на тому, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи з метою визначення ринкової вартості спірної нерухомості станом на жовтень 2014 року. Вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки суд підставно відмовив у задоволенні вищевказаного клопотання, зазначивши в ухвали від 08 грудня 2015 року відповідні мотиви, з яких дійшов такого висновку, і закон, яким керувався, постановляючи ухвалу (т. 1, а.с. 139). Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, а суд не припускався процесуальних порушень.

Додана до апеляційної скарги копія консультативного висновку від 12.01.2016 року як доказ не приймається колегією, оскільки такий доказ не був наданий суду першої інстанції, а відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд може дослідити докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в досліджені яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Вищенаведені підстави для дослідження вказаного доказу апеляційним судом відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_3 доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди останньої з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 на те, що суд не застосував реституцію у повному обсязі, не стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 гроші в сумі 15 000 грн., сплачені за договором купівлі-продажу автомобіля від 20.08.2014р., правильність висновків суду не спростовують та не є підставою для зміни оскарженого рішення.

Так, справа розглянута судом у відповідності з вимогами ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами. ОСОБА_3 не оспорювала договір купівлі-продажу автомобіля від 20.08.2014р., не посилалася на нікчемність правочину, нею, як власником автомобіля, були заявлені вимоги про витребування автомобіля у ОСОБА_5, і саме в межах вказаних заявлених вимог справа була розглянута судом. Тому, твердження про те, що суд безпідставно не застосував реституцію, зобов'язаний був стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 гроші в сумі 15 000 грн., суперечать вимогам ст.ст. 11, 303 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 про те, що суд не стягнув з ОСОБА_3, ОСОБА_7 судовий збір, також не є підставою для зміни оскарженого рішення.

Так, за положеннями ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Оскільки судом першої інстанції дійсно не вирішено питання про розподіл судових витрат в частині позову ОСОБА_4, то воно може бути вирішено судом шляхом ухвалення додаткового рішення.

Інших доводів апеляційна скарга ОСОБА_4, ОСОБА_5 не містить.

Проте, як зазначено в рішенні суду першої інстанції, відповідно до ст. 88 ЦПК України в дохід держави підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Отже, з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 в дохід держави підлягає стягненню у рівних частках судовий збір по 121,80 грн. (243,60 грн. : 2) з кожного.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення судового збору з ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягає зміні, слід зазначити, що судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 121,80 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року по цій справі змінити в частині стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5 судового збору, зазначити, що судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп. з кожного.

В іншій частині рішення по цій справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: