РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Приморський районний суд міста Одеси

у складі : головуючого - судді Ільченко Н.А.

при секретарі Довгань Ж.А.

за участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради про зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради про зобовязання вчинити певні дії, а саме зобовязати відповідача здійснити перепоховання ОСОБА_3 з ділянки № 270, на лінії 7, місце № 2 кладовища «Ново-міське» у інше місце, та зобовязати відповідача привести у первісний стан могили його батьків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на ділянці № 270, на лінії 7, місце № 3 і № 4 кладовища «Ново-міське».

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 18.01.1991 року на ділянці № 270, на лінії 7, місце № 3 кладовища «Ново-міське» був похований його батько ОСОБА_4, й 21.01.1991 року ним було зарезервоване місце під № 4 біля місця поховання його батька, а 20.02.1992 року на ділянці № 270, на лінії 7, місце № 4, тобто поруч з могилою його батька, була похована його мати ОСОБА_5

Також позивач вказує, що у 2003 році йому стало відомо, що у 2002 році, за заявою ОСОБА_2, який не є особою, на яку зареєстровано поховання його батьків, було здійснено поховання в могилу його батьків невідомої жінки ОСОБА_3, а саме на ділянці № 270, на лінії 7, місце № 2 кладовища «Ново-міське», яке розташовано в огорожі, де поховані його батьки, тобто у даному випадку фактично мало місце підпоховання ОСОБА_3 в родину могилу його батьків, хоча ніякої письмової згоди на поховання ОСОБА_3 він не надавав, а отже зазначене підпоховання проведено з порушенням вимог Інструкції про порядок поховання, утримання кладовищ і організацію ритуального обслуговування в населених пунктах України, затвердженої наказом Держжитлокомунгоспу України № 126 від 16.12.1992 р.

Крім того, позивач вказує, що на даний час зроблено одну могилу його батьків, замість раніше існуючих двох, та на цій могилі спаплюжені точні дати смерті його батьків й існують орфографічні помилки.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_1 підтримали позов, а представник відповідача ОСОБА_6 не визнала позов та подала адресовані суду письмові заперечення на позов, які приєднані судом до матеріалів справи (а.с.26-27).

Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У силу статті 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також субєктів господарювання, спрямована на : забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого (далі тіла); забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію обєктів, призначених для поховання, утримання і збереження поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих; надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Згідно з абз. 5 ст. 9 Закону України «Про поховання та похоронну справу» органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи в межах своєї компетенції : вирішують відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання; забезпечують будівництво, утримання в належному стані та охорону місць поховання; створюють ритуальні служби; вирішують питання про надання за рахунок коштів місцевих бюджетів ритуальних послуг у звязку з похованням самотніх громадян, ветеранів війни та праці, а також інших категорій малозабезпечених громадян, й вирішують питання про надання допомоги на поховання померлих громадян в інших випадках, передбачених цим Законом; здійснюють контроль за дотриманням законодавства стосовно захисту прав споживачів у частині надання субєктами господарювання ритуальних послуг та реалізацією ними предметів ритуальної належності; здійснюють інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Згідно п. 2.1. Статуту КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради створене для задоволення потреб суспільства у комунально-побутових послугах та товарах ритуального призначення.

Відповідно до п. 4.1.1 Інструкції про порядок поховання, утримання і організацію ритуального обслуговування в населених пунктах України, затвердженої наказом Держжитлокомунгоспу України № 126 від 16.12.1992 р., що діяла до вересня 2004 року, поховання померлих або їх праху після кремації дозволяється проводити лише на діючих і напівзакритих кладовищах (колумбаріях).

Примітками 1, 3 пункту 4.3.6. вказаної Інструкції передбачено, що ділянка землі для подвійного поховання може виділятися у випадку, коли один із найближчих родичів, що залишився в живих (чоловік, жінка, батько, мати, син, дочка) старший 60 років, і має розмір 2,20мХ2,20м. Місце для сімейного поховання виділяється у випадку одночасної загибелі членів сімї в результаті аварії або іншого нещасного випадку, в залежності від числа загиблих.

Під час організації поховання у січні 1991 році ОСОБА_4, який є батьком позивача, було виділене подвійне місце № 3 та № 4 на лінії 7, ділянці № 270 кладовища «Ново-міське». При цьому, ОСОБА_4 був похований на місці № 3, а місце № 4 було заброньоване ОСОБА_5, яка є матірю позивача, й у лютому 1992 року ОСОБА_5 була похована на місці № 4.

07 лютого 2002 року була похована ОСОБА_3 на місці № 2, лінії 7, ділянки № 270 кладовища «Ново-міське», тобто на вільному місці, поруч з могилою батька позивача.

З огляду на наведене, суд погоджуються з доводами представника відповідача стосовно того, що оскільки батьки позивача поховані на ділянці для подвійних поховань, що має розмір не більше 4,8 кв.м. (2 могили по 2,0х1,0+ додаткова відстань від других місць поховання), тому для поховання померлих ліворуч чи праворуч в ряді згода позивача чи будь-кого з родичів не потрібна.

Відповідно до п. 4.4.1 Інструкції про порядок поховання, утримання і організацію ритуального обслуговування в населених пунктах України, на могилах, в межах виліченої ділянки, дозволяється встановлення намогильних споруд (бордюрів, памятників, скульптур, ваз, меморіальних дощок), огород, лав, ящиків для інвентарю, столиків, висадження дерев, кущів і квітів.

Разом з тим, представник відповідача стверджує, що встановлена на могилі батьків позивача огорода значно перевищує дозволені законодавством межі і не може бути прийнята як орієнтир ділянки, а позивач не спростував ці доводи представника відповідача.

Окрім того, позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що, замість раніше існуючих двох могил його батьків, було зроблено одну могилу, та що до цього причетний відповідач.

Більш того, наданою позивачем суду фотографією підтверджується, що батькам позивача встановлений один памятник.

Також суд бере до уваги, що при похованні ОСОБА_3 КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради виступало виконавцем, що надавав послуги на підставі рахунку-замовлення, а замовником проведення даного поховання є ОСОБА_7, отже, згідно ст. ст. 2, 25 Закону «Про поховання та похоронну справу» користувачем місця поховання ОСОБА_3 є ОСОБА_7, який, як пояснив суду позивач, є його братом та вже помер.

Відповідно ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу» перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі письмового звернення особи, яка здійснила поховання, висновку органу санітарно-епідеміологічної служби, лікарського свідоцтва про смерть, дозволу виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі. Перепоховання останків померлих здійснюється за рахунок коштів особи, яка ініціює перепоховання.

Відповідно до ст. 5 цього Закону державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання впроваджуються в порядку, передбаченому законом, з метою забезпечення безпеки життя та здоровя людей, тварин, охорони рослин, а також майна та довкілля створення умов для раціонального використання всіх видів ресурсів.

Державні стандарти, інші нормативні документи в галузі поховання складають, зокрема із обовязкових містобудівних, екологічних вимог та санітарно-гігієнічних норм щодо створення та функціонування кладовищ, крематоріїв, інших місць поховань.

Відповідно до п. 6.1, 6.2 ДСанПіН 2.2.2.028-99 «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» при необхідності перенесення останків померлого в інше місце, перепоховання, з метою епідемічної безпеки, потрібно проводити після закінчення строку від моменту поховання, який би гарантував повну загибель патогенної мікрофлори в грунті на глибині похованні : одного року в піщаному грунті і 3-х років у зволожених грунтах важкого механічного складу і глиняних грунтах. Ексгумацію бажано проводити в холодний період року в присутності медичного працівника.

Проте позивач не надав суду відповідних дозволів на перепоховання останків померлої ОСОБА_3

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволені позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено 25 лютого 2016 року.

Суддя Н.А. Ільченко