Справа № 353/1023/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1932/2016
Головуючий у 1 інстанції Луковкіна У. Ю.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника ОСОБА_5, прокурора Сапожникової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, треті особи Орган опіки та піклування Тлумацької районної державної адміністрації та ОСОБА_2, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та за позовом третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_2 до ОСОБА_4, заінтересована особа - Орган опіки та піклування Тлумацької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тлумацького районного суду від 27 липня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що вона разом з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тлумацького районного суду від 2003 року розірвано. За час перебування у шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_2. Відповідач створив іншу сім'ю, здоров'ям та вихованням сина не цікавиться, не провідує його, матеріально не допомагає утримувати сина, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Позивач вказала, що вона хворіє, являється інвалідом першої групи, витрачає кошти на своє лікування та утримання сина. Враховуючи те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, позивач просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на її корить аліменти на утримання сина в розмірі по 800 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

24 грудня 2015 року третя особа з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_2 подав до суду позовну заяву про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно нього. Позов мотивовано тим, що з п'яти років він позбавлений батьківської турботи, оскільки відповідач покинув його після розлучення з матір'ю. За цей період часу відповідач лише тричі привітав його з днем народження, ніколи не спілкувався, не провідував у дитсадку та школі, не піклувався про його фізичний та духовний розвиток, не брав участі у матеріальній підтримці. Його вихованням та навчанням займалась виключно мати з бабусею та брат матері, які підтримували його, допомагають здобути вищу освіту. Вважає, що відповідач свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків.

Рішенням Тлумацького районного суду від 27 липня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 аліменти у твердій грошовій сумі на утримання неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі по 800 гривень щомісячно, починаючи з 07 жовтня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів в розмірі платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору: ОСОБА_2 до ОСОБА_4, заінтересована особа: Орган опіки та піклування Тлумацької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказав, що неодноразово заявляв суду, що ні мати, ні бабуся не забороняли йому зустрічатися з відповідачем, не перешкоджали, і в цьому не було потреби, бо відповідач і не намагався з ним зустрічатися, спілкуватися, допомагати, ще й перестав вітатись та вдавав що його не знає. Судом грубо порушено ст.ст. 60, 212 ЦПК України, оскільки судом взято до уваги не підтвердженні відповідачем заперечення проти позову та припущення про великий вплив на нього бабці ОСОБА_7, не прийняті до уваги показання усіх допитаних по справі свідків, а також суд повинен був оцінити критично показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Не погоджується також з висновком суду про відхилення висновку органу опіки і піклування Тлумацької РДА №400/01-18/02 від 23 травня 2016 року, який прийнято на підставі заявленого ним самостійного позову про позбавлення батьківських прав.

Просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні його позову та ухвалити нове рішення, яким позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно нього ОСОБА_2

06 вересня 2016 року позивач ОСОБА_2 подала заяву про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2, в якій просила скасувати рішення суду в частині відмови в позові до ОСОБА_4 про позбавлення його батьківських прав та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно ОСОБА_2

В частині стягнення аліментів рішення суду не оскаржується, тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Вислухавши апелянта та його представника і представника позивача ОСОБА_3, відповідача та його представника ОСОБА_5, прокурора, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

В силу ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції правильно виходив з положень ст. 164 Сімейного кодексу України, інтересів неповнолітньої (на момент ухвалення рішення судом) дитини, доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, встановивши ті обставини, що відповідач бажає налагодити з сином нормальні стосунки та вживає заходів до спілкування з ним, а син хоче мати батьківську підтримку та піклування і засмучений тим, що не склалися стосунки з батьком, дійшов висновку, що матеріали справи не містять доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, задоволення вимоги про позбавлення батьківських прав не буде відповідати інтересам дитини, ця вимога є передчасною і обставини, на які посилаються позивачі, не дають підстав для застосування до відповідача такого крайнього та виключного заходу, як позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції. оскільки суд повно та всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права, застосувавши ті норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який 02 вересня 2003 року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва НОМЕР_1 про розірвання шлюбу (а.с 4 т.1). За час перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2, відповідно до якого ОСОБА_4 є батьком, а ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_2 (а.с.3 т.1).

Згідно висновку Органу опіки та піклування Тлумацької РДА № 400/01-18/02 від 23.05.2016 року про доцільність позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_2, на комісії було встановлено, що неповнолітній наполягає на позбавленні батьківських прав свого батька, оскільки останній жодного разу не запитав його як він живе, не поцікавився особистими досягненнями, жодного кроку на зустріч не зробив, не познайомив зі своїми дітьми, приходив до нього тільки з адвокатом, дзвонив зранку коли йому вигідно, незважаючи на те, що син перебував на заняттях в університеті, самопідготовці чи футболі. На засіданні комісії батько повідомив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав, проте на запитання, які він зробив кроки для примирення з сином, чіткої відповіді не надав, а повідомив, що не знайшов часу для сина, оскільки у нього захворіли діти від іншої сім'ї. Також комісія при винесенні рішення брала до уваги те, що ухилення від виконання батьківських обов'язків ОСОБА_4 відносно сина ОСОБА_2 призвело до того, що неповнолітній жодного разу у своїй розмові не назвав ОСОБА_4 батьком, що свідчить про втрачений духовний зв'язок батька і сина та про те, що неповнолітній під словом батько бачить чужу йому людину (а.с. 224 т.1).

Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

В силу ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, у тому числі, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У пунктах 15, 16 та 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу з позивачкою, тобто з 2003 року, відповідач проживає окремо, має іншу сім'ю, у якій народилося троє дітей.

Апелянт стверджує, що після розірвання шлюбу з його матір'ю, батько став з ним спілкуватися менше, їх зустрічі були рідшими, після виповнення йому десяти років батько перестав взагалі цікавитися його життям та не надавав жодної матеріальної допомоги, не вітався з ним при зустрічах, поводив себе як чужа людина.

Відповідач, навпаки, заперечує твердження позивача, зазначив, що має бажання спілкуватися з сином, надавав матеріальну допомогу, а позивачка на стягнення аліментів не претендувала, може і на даний час надавати матеріальну допомогу синові, у тому числі і оплачувати навчання, однак ця його допомога не приймається, а син уникає зустрічей з ним.

Суд вірно виходив із того, що матеріали справи не містять доказів такої винної поведінки відповідача, яка б свідчила про те, що він не має до сина батьківських почуттів, не бажав та не бажає проявляти до нього батьківську турботу та любов, піклуватися про сина, його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечувати сина необхідним харчуванням, надавати матеріальну допомогу, створювати умови для отримання сином освіти.

Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт психологічно не сприймає відповідача як батька не є переконливими, оскільки у суді апелянт пояснив, що потребував і потребує на даний час батьківської турботи, піклування та матеріальної допомоги, готовий спілкуватися з батьком, однак, на його думку, батько повинен був по-іншому знаходити з ним контакт, не залучаючи свого адвоката, а також спілкуватись з ним весь час, а не намагатись виправити ситуацію після подання позову до суду.

Виходячи з цього, колегія суддів дійшла висновку, що відновлення стосунків між батьком та сином можливе, оскільки таку необхідність і потребу відчувають обоє, а апелянт тримає образу на батька, який тривалий час не приділяв йому уваги.

Суд правильно зазначив, що відповідач не виконує свої батьківські обов'язки в належному обсязі, проте це є наслідком не його свідомої винної поведінки, а такі обставини склалися у зв'язку із впливом на думку дитини членів сім'ї. Тому встановлені факти не дають підстав для застосування відносно відповідача крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав, як і відсутні підстави вважати, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще.

Суд вірно врахував обставини справи, бажання батька брати участь у вихованні сина, відсутність винної поведінки відповідача у нехтуванні обов'язками по вихованню сина, наслідком якої може бути неможливість відновлення стосунків між сином та батьком, вірно дійшов висновку про відсутність підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Враховуючи вік дитини, правильно не було застосовано попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише зводяться до переоцінки доказів по справі, тому підстави для скасування або зміни по суті правильного рішення суду першої інстанції відсутні.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід відхилити і залишити судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тлумацького районного суду від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

Я.Д. Горблянський

Я.Ю.Ковалюк