Справа № 381/699/16-ц Головуючий у І інстанції Осаулова Н. А.
Провадження № 22-ц/780/4342/16 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 18 07.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

07 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів Журби С.О., Сержанюка А.С.

Секретар - Бобко О.В..

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання попереднього договору удаваним, визнання права власності, визнання договору дарування недійсним та усунення перешкод у користування частиною будинку.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася із зазначеним позовом.

Свої вимоги обгрунтовувала тим , що вона є власником 13/20 частини житлового будинку АДРЕСА_1

Власниками інших 7/20 частини вказаного будинку є відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Між нею і відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

20 листопада 2012 року було укладено попередній договір, за яким ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, зобов'язались продати 7/20 частин цього будинку, за суму 4 900 доларів США.

Оскільки, у ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не були належним чином оформлені правовстановлюючі документи на цю частину будинку, то сторони домовились про оформлення основного договору купівлі-продажу після виготовлення документів

Однак до цього часу, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не уклали з нею основний договір нотаріально. Разом з тим, позивач зазначає, що 05 січня 2016 року, на її поштову адресу надійшов лист ,в якому повідомлено, що ОСОБА_6, є власником 7/20 частин цього житлового будинку, на підставі договору дарування від 03 грудня .2015 року.

Таким чином, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 уклали договір дарування 7/20 частин цього будинку з ОСОБА_6, при цьому отримавши від позивача ОСОБА_2 ,за попереднім договором ,всі кошти за дану частину будинку. Зазначає, що договір дарування належить до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов'язань матеріального характеру

Тому позивач , вважає, що вказаний договір дарування є недійсним, згідно ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Крім того , просила визнати попередній договір удаваним правочином; оскільки між сторонами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2

12 листопада 2012 року було фактично укладено договір купівлі-продажу вказаної частини цього ж будинку і вона , позивач , виконала свої грошові зобов'язання за договором, вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних для отримання права вимоги переходу права власності на нерухоме майно, однак у встановленому законом порядку право власності на таке майно не набула. Позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права , та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та

обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 листопада 2012 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. за реєстровано в реєстрі за № 3450. (а.с.12, 171).

Сторонами в даному договорі є відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та позивач - ОСОБА_2

Відповідно до п.2 умов даного договору сторони домовились в майбутньому до 12.листопада 2013 року укласти договір купівлі-продажу (надалі-Основний договір) щодо нерухомого майна, а саме щодо 7/20 частин будинку АДРЕСА_1, що належить кожному з відповідачів по 7/60 частин (всього -7/20) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом( а.с. 178

При цьому покупець в майбутньому купує, а продавці в майбутньому продають нерухоме майно, за ціну, що становить 4 900 доларів США (еквівалентно - 39151 гривень).

Сторони домовилися, що на момент укладення попереднього договору нерухоме майно звільнене від особистих речей відповідачів , а також відбулася передача усіх необхідних документів в день підписання даного договору.

Пунктом 3 Попереднього договору передбачено, що відповідачі зобов'язувалися підготувати та надати документи, необхідні для нотаріального посвідчення Основного договору, в тому числі: оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, висновок про вартість нерухомого майна.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір), на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до ч. 3 ст.635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладання.

Згідно ч.1 ст.641 ЦК України, пропозицію укласти договір може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Згідно умов Попереднього договору, Основний договір повинен був бути укладеним до 12. листопада .2013 року, що в силу вимог ч.3 ст.635 ЦК України вказує на його припинення. Однак, до цього часу, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 не уклали з позивачем основний договір нотаріально. Крім того, вказаний попередній договір був нотаріально посвідчений.

Вказані обставини були встановленні у рішеннях Апеляційного суду Київської області від 09 вересня 2014 року( а.с. 201-202) та Фастівського міськрайонного суду від 03 червня 2015 року( а.с. 203-205), що у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Позивач звертаючись до суду із вимогами до відповідачів, ставить питання про визнання попереднього договору удаваним правочином на підставі ст..235 ЦК України., зазначючи ,що відповідачі укладаючи попередній договір не мали намір укласти Основний договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні попереднього договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

За умовами ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від

06 листопада .2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Як зазначає позивач у своїй заяві , ініціатором укладення вказаного договору була вона ,позивачка ОСОБА_2

Відповідно до ч.2 ст.235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести:

1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним,

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин,

3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Суд першої інстанції вірно виходив із того , що на момент укладення попереднього договору сторонами угоди було повністю додержані вимоги, які в силу ст.203 ЦК України є необхідними для чинності правочину, а позивачем не надано доказів, що обидві сторони, укладаючи оспорюваний попередній договір купівлі-продажу від 12 листопада 2012 року, бажали приховати договір безвідсоткового валютного кредиту, який вони насправді вчинили, а тому підстави для задоволення позову у відповідності до вимог ст.235 ЦК України відсутні.

Вірним є висновок щодо відмови у визнанні попереднього договору укладеним договором купівлі - продажу, оскільки за умовами договору визначено, що це саме попередній договір та після нього має бути укладений основний договір.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 03 грудня 2015 року належить 7/20 частин оспорюваного житлового будинку на праві власності, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.12.2015 року (а.с.15).

Згідно із ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За умовами ст..215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними").

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Між тим, позивачем у відповідності до ст..ст.10, 59-60 ЦПК України не було надано ні суду першої інстанції , ні суду апеляційної інстанції жодних доказів недійсності укладеного договору дарування від 03 грудня .2015 року в розумінні вимог ст.ст.215,216 ЦК України.

Суд дійшов вірного висновку, що під час укладення договору дарування права позивача порушені не були .

Згідно до ст..ст. 316, 317, 328 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до вимог ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 392 ЦК України, на яку як на підставу для задоволення позову посилається ОСОБА_2, визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст. 388 ЦК України , від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного лише в передбачених законом випадках (ст. 388 ЦК), а саме:

- у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

- було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

- вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом;

- у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження.

Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК (постанова Верховного Суду України від 6 грудня 2010 р., справа № 3-13гс10).

Позивачем не було доведено та судом першої інстанції не встановлено належності ОСОБА_2 спірної частини домоволодіння ( 7/20 частин будинку) на час укладення договору дарування від 03 грудня 2015 року, не надано таких доказів в суду апеляційної інстанції , а тому висновок суду першої інстанції про від мову у цій частині вимог ж вірним ..

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції вірно виходив із того , що позивачем не було надано суду достатньо доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст.. 303 ЦПК України , колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права , відповідає фактичним обставинам справи , доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України , колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді