Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

за участі: представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Костопільського районного суду від 30 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Костопільського районного суду від 30 березня 2016 року Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) відмовлено в задоволені позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на його незаконність і необґрунтованість, що полягало у недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість висновків суду щодо пропуску позовної давності. При цьому посилався на ч. 4 ст. 631, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України щодо обовязковості зобовязання, а також на ч. 5 ст. 261, ч. 1 ст. 256 ЦК України щодо особливостей застосування правил про позовну давність.

Вважає, що закінчення строку дії кредитного договору не припиняє зобовязальних правовідносин між сторонами, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. З позовом ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся у межах позовної давності, а тому твердження про її закінчення не ґрунтуються на обставинах справи.

На думку банку, судом усупереч ст. 212 ЦПК України хибно оцінено наявні у справі докази.

Крім того, не звернуто уваги на вимоги ст.ст. 10 і 60 ЦПК України щодо обовязковості доказування у справі, а також розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року №12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" щодо порушення норм процесуального права як підстави для скасування чи зміни рішення суду.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності і обґрунтованості позову, однак, встановивши, що позовна давність, клопотання про застосування якої було заявлено відповідачем у судовому засіданні, спливла, тому відмовив у задоволенні позову саме з цієї підстави.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини сторонами не заперечуються, що 7 червня 2007 року між ними було укладено кредитний договір №69479 cred, за умовами якого банк зобовязався надати позичальнику 2 500 доларів США кредитну шляхом зарахування на картковий рахунок №920984, а ОСОБА_1 зобовязалася повернути отриманий кредит, сплатити проценти, штрафи, пені і винагороду в строки і в обсязі, що визначені цим договором. Термін дії договору обумовлено до 5 червня 2009 року (а.с. 1112, зв.).

Обставина перерахування кредитодавцем усієї суми кредиту на зазначений картковий рахунок відповідачем визнається і стверджується її заявою відповідного змісту (а.с. 15).

В звязку з порушенням позичальником кредитних зобов'язань 15 лютого 2010 року Костопільським районним судом ухвалено рішення, яким позов ПАТ КБ "Приватбанк" задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 20 631, 75 гривень заборгованості за кредитним договором №69479 cred від 07.06.2007 року та 326, 32 гривні судового збору (а.с. 8-8, зв.).

Згодом, 17 березня 2014 року, Костопільським районним судом ухвалено ще одне судове рішення заочне рішення, яким стягнуто із відповідача на користь банку 26 212, 87 гривень кредитної заборгованості та 229, 40 гривень судових витрат (а.с. 48-48, зв.).

Вважаючи, що продовження порушення відповідачем кредитних зобовязань призвели до утворення 7 182, 66 доларів заборгованості, від яких банк відняв уже стягнуті раніше рішенням суду 2 582, 52 долари США, тому 27 січня 2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся з позовом до суду про стягнення із ОСОБА_1 решти боргу 4 600, 14 доларів США процентів за користування кредитом, що становило 109 437, 33 гривні.

З позивачем не погодився суд, відмовивши у задоволенні позову за спливом позовної давності. Однак з такими висновками не може погодитися і колегія суддів погодитися не може. Так, правила про позовну давність повинні застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого субєктивного права. Тому в разі відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, позов не підлягає задоволенню не з причин пропуску позовної давності, а по суті заявленої вимоги.

У судовому засіданні відповідачем та її представником було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності та відмову в звязку з цим у позові банку.

Згідно зі ст.ст. 256, 259, 261 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Натомість пункт 5.6 кредитного договору №69479 cred від 07.06.2007 року передбачає позовну давність тривалістю у 5 років (а.с. 12).

Правова позиція Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року, що висловлена в постанові в справі №6-249цс15, вказує, що відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При обчисленні позовної давності суд не врахував наявності заочного рішення Костопільського районного суду від 17 березня 2014 року, пред'явлення позову про ухвалення якого перервало її.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки позов до ОСОБА_1 про стягнення 26 212, 87 гривень кредитної заборгованості банком предявлено 9 липня 2013 року (а.с. 49, зв.), а позов у даній справі предявлено ним же у січні 2016 року, тобто у межах пятирічного строку, тому наслідки спливу позовної давності і відмову в звязку з цим у позові до спірних правовідносин застосовані не можуть бути.

Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобовязань.

Оскільки ОСОБА_1 не спростувала вимог позивача, тому позов підлягає до задоволення, а із відповідача слід стягнути на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 109 437, 33 гривень заборгованості.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до помилкових висновків щодо перебігу позовної давності.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь банку слід стягнути 3 447, 28 гривень судового збору (1 641, 56 гривень судового збору за предявлення позову + 1 805, 72 гривень судового збору за подання апеляційної скарги).

Спонуканнями для скасування оскаржуваного рішення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

На підставі 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст.ст. 614, 1048, 1054 ЦК України, постанов Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року в справі №6-249цс15 та від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду від 30 березня 2016 року скасувати.

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (, рах. №3111, МФО: 305299) 109 437 (сто дев'ять тисяч чотириста тридцять сім) гривень 33 копійки заборгованості за кредитним договором та 3 447 (три тисячі чотириста сорок сім) гривень судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: