ухвала

іменем україни

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 26 серпня 2005 року між відкритим акціонерним товариством «Приватінвест» укладено договір № 322, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 140 000 доларів США зі сплатою 15,96 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 серпня 2025 року. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки від 02 вересня 2005 року № 322, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 що належить відповідачу на праві власності. Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 серпня 2005 року № 322 у розмірі 153 022 долари 37 центів США, що за курсом 7,99 грн за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 11 жовтня 2012 року складає 1 222 648 грн 74 коп., звернути стягнення на вищевказану квартиру шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» із укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 28 серпня 2005 року № 322, яка станом на 11 жовтня 2012 року становить 153 022 долари 37 центів США, що за курсом валют НБУ станом на 11 жовтня 2012 року еквівалентно 1 222 648 грн 74 коп., з яких: 128 948 доларів 72 центи США - заборгованість за кредитом, 18 851 долар 99 центів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 850 доларів 72 центи США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 3 370 доларів 94 центи США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 67,10 кв. м, яка належить ОСОБА_3, та є предметом іпотеки за договором іпотеки від 02 вересня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Піддубною С.П., шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права укладення від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, встановивши початкову ціну предмета іпотеки в розмірі 708 595 грн. Зупинено виконання цього рішення на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_4, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 26 серпня 2005 року між відкритим акціонерним товариством «Приватінвест» та ОСОБА_3 було укладено договір № 322, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 140 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом 15,96 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 25 серпня 2025 року.

Відповідно до п. 2.3.6 кредитного договору банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 1.1 договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на закладне майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.2 кредитного договору.

Згідно з п. 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником кожного із зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення платежу.

На забезпечення зобов'язань за вказаним вище кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки від 02 вересня 2005 року № 322, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 яка належить їй на праві власності.

Відповідно до п. 3.1.5 договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань та порушення обов'язків, встановлених цим договором та/або за кредитним договором, вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а в разі їх невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 5.5.1 договору іпотеки від 02 вересня 2005 року сторони домовилися про можливість задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором шляхом набуття іпотекодержателем права продажу від свого імені третім особам предмета іпотеки.

31 березня 2006 року між сторонами вищевказаного кредитного договору та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 036/03/ІР про заміну кредитора у зобов'язанні та договір № 036/03/03ІР про відступлення прав за іпотечним договором, згідно з якими ПАТ КБ «ПриватБанк» стало новим кредитором та іпотекодержателем за вищевказаними договорами.

Також судами встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу відповідача було направлено вимогу від 17 травня 2012 року про дострокове виконання зобов'язань.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань станом на 11 жовтня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 153 022 долари 37 центів США (1 222 648 грн 74 коп. за курсом НБУ станом на 11 жовтня 2012 року), яка складається з 128 948 доларів 72 центи США заборгованості за кредитом, 18 851 долар 99 центів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 850 доларів 72 центи США заборгованості з комісії за користування кредитом та 3 370 доларів 94 долари США пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з положеннями якого протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не погодився із такими висновками, вказавши, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, а є підставою для відстрочення виконання такого рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позову, виходячи із наявності встановлених ст. ст. 526, 626, 1054 ЦК України та ст. 33 Закону України «Про іпотеку» підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором у зв'язку із неналежним виконанням його умов.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Так, згідно зі ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року в справі № 6-190цс15.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303, 316 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, звернувши стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором у визначеному позивачем розмірі, обмежився лише формальним посиланнями на її обґрунтованість та ненадання відповідачем свого розрахунку, при цьому належним чином не дослідив умов спірного кредитного договору і графіка погашення кредиту; не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи наданого банком періодичного детального розрахунку, й не визначився з обґрунтованістю розрахунку загальної суми боргу. У рішенні суду взагалі відсутні посилання на період, за який здійснюється стягнення, з чого складається сума заборгованості, яка стягується, оцінка правильності чи хибності розрахунку заборгованості, наданого позивачем, і власних розрахунків цієї суми судом не наведено.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з листопада 2008 року банком в односторонньому порядку був збільшений розмір процентної ставки за спірним кредитним договором.

Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20 днів до початку дії зміненої процентної ставки.

Матеріали справи не містять доказів, що банком направлялось позичальникові повідомлення про збільшення процентної ставки, яке позичальник отримав, а суд у свою чергу таких фактів не перевірив.

Також апеляційний суд не звернув уваги, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому нарахування комісії проводиться відповідачем за послуги, що супроводжують кредит і є компенсацією сукупних послуг банку за рахунок позивача.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст. ст. 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ст. 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то поряд зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією.

Проте положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом і не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені.

Вищевикладене залишилося поза увагою апеляційного суду, який на порушення вимог ст. ст. 60, 212 ЦПК України не надав належної оцінки розрахунку заборгованості, у якому пеня нарахована в доларах США.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак