Справа № 369/2870/14-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/63/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 21.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Сушко Л.П., Фінагєєва В.О.,

при секретарі: Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними рішень міської ради та державного акту про право власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що на підставі державного акту про право приватної власності на землю від 8 вересня 1998 року серії ІІ-КВ № 013483 вона є власником земельної ділянки площею 0,0255 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Зелена, 91 в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області. Рішенням Боярської міської ради від 15 липня 2008 року № 30/1433 позивачу надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення частини цієї земельної ділянки. Однак нещодавно їй стало відомо, що рішеннями Боярської міської ради від 20 січня 2012 року № 16/863, від 6 квітня 2012 року № 18/944 та від 6 вересня 2012 року № 24/1253, частину її земельної ділянки, яка внаслідок створення проїзду розташовується по вул. Комсомольська, 30-а в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, передано у власність ОСОБА_3 5 жовтня 2012 року відповідач отримала державний акт серії ЯМ № 491345 про право власності на земельну ділянку площею 0,0464 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позивач вважає, що такими діями міська рада порушила вимоги земельного законодавства, оскільки замість передачі у власність відповідачу земельної ділянки комунальної власності фактично передала частину земельної ділянки, яка знаходиться у її власності з 1998 року. Посилаючись на вказані обставини просила визнати протиправними вищевказані рішення Боярської міської ради та визнати недійсним виданий на їх підставі державний акт про право власності на земельну ділянку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції не містить належної правової оцінки наявним у справі доказам. При цьому, оскільки судова земельно-технічна експертиза не була проведена у звязку ігноруванням судом відповідних клопотань експерта, а її висновки мають важливе значення для правильного вирішення спору, позивач просила апеляційний суд повторно призначити у справі відповідну експертизу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту порушення її прав на володіння земельною ділянкою, а саме передачі частини її земельної ділянки у власність ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі рішення Боярської міської ради від 3 листопада 1997 року № 425/1 ОСОБА_2 було видано державний акт про право приватної власності на землю від 8 вересня 1998 року серії ІІ-КВ № 013483, відповідно до якого вона є власником земельної ділянки по вул. Зелена, 91 в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області.

Рішенням Боярської міської ради від 15 липня 2008 року № 30/1433 позивачу надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення частини цієї земельної ділянки площею 0,0255 га із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Рішенням Боярської міської ради від 20 січня 2012 року № 16/863 ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по вул. Комсомольська, 30-а в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області.

Рішенням Боярської міської ради від 6 квітня 2012 року № 18/944 затверджено матеріали інвентаризації земельної ділянки згідно фактичного користування площею 464 кв.м ОСОБА_3 та внесено зміни у вищевказане рішення № 16/863 щодо площі земельної ділянки.

Рішенням Боярської міської ради від 6 вересня 2012 року № 24/1253 ОСОБА_3 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність і згідно цього рішення 5 жовтня 2012 року остання отримала державний акт серії ЯМ № 491345 на право власності на земельну ділянку площею 0,0464 га по вул. Комсомольська, 30-а в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:010:5007.

16 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу даної земельної ділянки.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

В ст. 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу , організація землеустрою, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів , підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу .

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Частинами 1 та 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, встановленому ст. 151 ЗК України.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронними і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України).

Таким чином державні акти про право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі державні акти на право власності на земельні ділянки.

Обгрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_2 зазначала, що земельна ділянка, яка перебуває у її власності, складається із двох частин, одна з яких розташовується по вул. Зелена, а інша по вул. Комсомольська, і саме цю частину земельної ділянки було передано відповідним рішенням Боярської міської ради у власність ОСОБА_3

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні та допустимі докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши положення цивільного закону, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання рішень міської ради та виданого на їх підставі державного акту про право власності на земельну ділянку недійсними, оскільки позивачем не доведено, що оспорюваними рішеннями у власність відповідача було передано частину її земельної ділянки, як і не підтверджено належними доказами, що спірний державний акт на право власності на земельну ділянку виготовлений із помилками у зазначенні меж земельних ділянок, а конфігурація земельної ділянки площею площею 0,0464 не відповідає фактичній конфігурації земельної ділянки в натурі та накладається на її земельну ділянку.

З метою сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи (ч. 4 ст. 10 ЦПК України) ухвалою Апеляційного суду Київської області від 6 жовтня 2015 року у справі було призначено земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам КНДІСЕ.

За результатом проведення такої експертизи судовим експертом ОСОБА_5 було складено висновок від 15 листопада 2016 року № 18993/15-41, відповідно до якого порушення меж земельних ділянок сторін шляхом їх накладення встановити не вдалося. При цьому експерт припустив, що вищевказані земельні ділянки не що інше, як одна і та сама земельна ділянка.

Разом з тим, колегія суддів ставить під сумнів зазначене припущення та з огляду на положення ч. 4 ст. 60, ч. 6 ст. 147 та ст. 212 ЦПК України не може покласти його в основу рішення.

Долучені до апеляційної скарги ксерокопії: план-схема, кадастрові плани, рішення Боярської міської ради від 7 липня 1997 року та від 13 травня 1965 року, складені 14 травня 2008 року та 10 квітня 2014 року акти вищевказаних висновків суду не спростовують та не підтверджують накладення земельних ділянок. На неодноразові вимоги колегії суддів про надання позивачем ОСОБА_2 для огляду в судовому засіданні оригіналу її державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №013483 від 8 вересня 1998 року, оскільки ксерокопія даного акту надана нею до позовної заяви є не чіткою і не всі строчки читаються, незрозумілі розміри земельної ділянки та їх призначення, позивач не надала оригіналу. Крім цього в даному акті вказано про укладення договору купівлі-продажу частини земельної ділянки на ім.я ОСОБА_6 площею 0,0500га (а.с.11).

Колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Проте із матеріалів справи не вбачається і позивачем не наведено будь-яких поважних причин неподання вказаних доказів при зверненні з позовом та протягом усього часу розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Л.П. Сушко

ОСОБА_7