Ухвала

іменем україни

27 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Ленінського районного суду м. Харкова, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади, за касаційними скаргами заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Ленінського районного суду м. Харкова та Державної казначейської служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив стягнути із Ленінського районного суду м. Харкова, Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 328 860 грн, завдану судом у результаті незаконного притягнення його до адміністративної відповідальностіз призначенням покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що у жовтні 2004 року уповноваженою особою Ленінського районноговідділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області стосовнонього, за його відсутності, був складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та направлений для розгляду по суті до Ленінського районного суду м. Харкова.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2004 року він був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченою ст. 173 КУпАП, із призначенням міри покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб.

Під час затримання співробітниками Ленінського районного відділу йому стало зле, у зв'язку із чим він був доставлений у лікарню, де перебував тривалий час на стаціонарному лікуванні, при цьому в лікарні постійно був присутній конвоїр.

Постановою голови Верховного Суду України від 07 вересня 2005 року закрито провадження в адміністративній справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в його діях складу правопорушення.

У зв'язку з викладеним позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України 100 тис. грн шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди змінено, зменшено розмір стягнутої моральної шкоди з 100 тис. грн до 15 158 грн.

У касаційній скарзі заступник прокурора Харківської області, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга заступника прокурора Харківської області підлягає задоволенню, касаційна скарга Державної казначейської служби України - частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 07 жовтня 2004 року уповноваженою особою Ленінського районноговідділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області стосовно ОСОБА_3 був складений протокол про вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та направлений для розгляду до Ленінського районного суду м. Харкова.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2004 року ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, із призначенням міри покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2004 року постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2004 року скасовано з направленням адміністративного матеріалу на новий судовий розгляд.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2004 року закрито провадження у справі на підставі ст. 38 КУпАП у зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2004 року постанова Ленінського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2004 року скасована, адміністративний матеріал відносно ОСОБА_3 направлено до Ленінського районного суду м. Харкова на новий розгляд.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 29 березня 2005 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та закрито провадження на підставі ст. 38 КУпАП у зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2005 року скасовано постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 29 березня 2005 року, провадження у справі закрито на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що незаконне притягнення позивача до адміністративної відповідальності та незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту завдало йому моральних страждань, у зв'язку із чим розмір компенсації моральної шкоди визначив у 100 тис. грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2005 року скасовано постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 29 березня 2005 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, провадження у справі закрито на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП (а. с. 19).

Право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України) передбачено право громадянина на відшкодування шкоди, заподіяної йому внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконного накладення штрафу.

Згідно зі ст. 2 Закону України таке право виникає у разі закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 4 Закону України відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 13 Закону України питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного цивільного законодавства.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи poзмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 296 КУпАП скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв'язаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість.

Відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту або виправних робіт, провадиться в порядку, встановленому законом.

Між тим у матеріалах справи відсутні докази про те, чи виконана постанова Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2004 року, якою ОСОБА_3 призначено міру покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб, протягом якого строку позивач перебував під адміністративним арештом з урахуванням вимог ст. 37 КУпАП, а також з урахуванням постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2004 року, якою закрито провадження у зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи спір, не перевірив доводів позивача про те, що з 23 листопада до 02 грудня 2004 року він перебував на лікуванні як адмінарештований.

Так, обґрунтовуючи своє рішення, суд послався на наявну в матеріалах кримінальної справи довідку за підписом заступника начальника РП Ленінського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 23 листопада 2004 року, згідно із якою ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в лікарняному закладі під конвоєм, так як він 23 листопада 2004 року був затриманий співробітниками міліції в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова на підставі постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2004 року.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Згадана вище довідка, на яку суд послався, у матеріалах даної справи відсутня, тобто рішення суду ґрунтуються на доказах, які не були досліджені у судовому засіданні.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 pоку № 8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 pоку № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз'яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв'язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Вирішуючи даний спір, відповідачем у справі за яким є, окрім інших, і Ленінський районний суд м. Харкова, суд не звернув уваги і на те, що згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та змінюючи його лише в частині розміру стягнутої моральної шкоди, апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 315, 316 ЦПК України не усунув недоліків, допущених судом першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Ленінського районного суду м. Харкова задовольнити.

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик