Справа № 297/1716/16-ц
01 вересня 2016 року м. Берегово
Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого Драб В. І., при секретарі Гарані О. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Берегово справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Соул-Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення коштів,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Соул-Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення коштів.
Ще того самого дня позивач на виконання умов укладеного договору фінансового лізингу сплатив відповідачеві 49 000 грн., що підтверджується квитанцією від 22 червня 2016 року № 0.0.572325839.1, виданою Луцьким відділенням «Привокзальне» філії «Волинське головне регіональне управління Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк».
Однак, згодом позивач під час пошуку інформації про ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» в мережі Інтернет дізнався про те, що останній в порушення вимог законодавства надає фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів без набуття статусу фінансової установи та отримання відповідної ліцензії. Це підтверджується відсутністю інформації про ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» в Державному реєстрі фінансових установ.
Відповідач, не маючи ліцензії на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг, уклав із позивачем договір фінансового лізингу, який не був нотаріально посвідчений, чим порушив права останнього як споживача, і тому просив розірвати такий договір із застосуванням відповідних юридичних наслідків.
В судове засідання позивач не зявився, однак його представником за договором адвокатом ОСОБА_2 подано лист, у якому просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали.
Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоча був повідомлений належним чином, своєчасно про час та місце розгляду справи, згідно ст. 74 ЦПК; причину неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подавав, тому на підставі ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечує представник позивача.
Дослідивши письмові докази по справі, оцінивши всі обставини, що мають значення для правильного її вирішення, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. оспорюваного договору, лізингодавець зобовязується придбати в продавця визначений у додатку № 1 до оспорюваного договору та в оспорюваному договорі або в іншому договорі предмет лізингу трактор марки «МТЗ» моделі «Беларус-622» за ціною, яка визначається продавцем, та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором.
Згідно додатку № 1 до оспорюваного договору, вартість предмета лізингу становить 470 000 грн.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України«Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг є фінансовою послугою.
Фінансова послуга це операції з фінансовими активами (коштами, цінними паперами, борговими зобов'язаннями та правом вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів), що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 4, 5 ч. 1 ст. 1 Закону України«Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Зміст терміну «фінансова установа» розкривається у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України«Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.
За приписами частини першої статті 5 Закону України«Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.
Відповідно до вимог пункту 4 частини першої, частини другої статті 34 Закону України«Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ними відповідної ліцензії.
У даному випадку, як вбачається з умов оспорюваного договору (пунктів 1.1., 4.1., 9.1.), ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» для придбання предмета лізингу залучає фінансові активи фізичної особи позивача (внесений ним авансовий платіж у розмірі 49 000 грн.), тобто здійснює цілеспрямовану дію щодо отримання фінансових активів від фізичної особи з метою надання фінансової послуги (фінансового лізингу).
Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг».
Відповідно до частини першої статті 1 названого вище Закону, фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»).
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка міститься у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, яка згідно зі статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов'язковою для всіх судів України.
Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», статей 799, 806 ЦК України. У разі недодержання цієї вимоги такий договірвважатиметься нікчемним з огляду на приписи частини першої статті 220 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання договору (чи його умов) недійсним.
Так, за змістом частини пятої цієї норми, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» міститься у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», це умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника) (пункт 2 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
У даному випадку несправедливими є наступні умови укладеного договору фінансового лізингу:
- підпункт 3.2.7. пункту 3.2., пункт 12.7. оспорюваного договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та в разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом трьох місяців з моменту повідомлення лізингоодержувача про такі обставини або відсутності письмових заяв щодо врегулювання такої ситуації. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.7. даного договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений ним авансовий платіж або частину авансового платежу за відрахуванням 20 %, які лізингодавець утримує в якості штрафу за невиконання умов договору, платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.
Простіше кажучи, лізингоодержувач повинен сплатити штраф у розмірі 20 % сплаченого ним авансового платежу та позбавляється права на повернення внесеного ним платежу за оформлення договору у випадку його розірвання в односторонньому порядку лізингодавцем у звязку з неможливістю виконання останнім умов такого договору (у разі неможливості придбання лізингодавцем предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу) та незгоди лізингоодержувача на зміну умов договору (обрання нового предмета лізингу). Фактично договором передбачено застосування до лізингоодержувача штрафних санкцій за небажання змінювати умови укладеного договору та неможливість його виконання лізингодавцем.
У даному випадку має місце порушення пунктів 4, 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі відмови лізингоодержувача виконати договір, без встановлення права лізингоодержувача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі розірвання договору з ініціативи лізингодавця.
- пункти 4.1, 9.4. оспорюваного договору визначення ціни товару на момент його поставки лізингоодержувачу (порушення пункту 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
- пункт 10.9. оспорюваного договору надання лізингодавцю права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання лізингодавцю можливості збільшувати ціну без надання лізингоодержувачу права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (порушення пунктів 11, 13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
- пункт 12.1. оспорюваного договору надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі відмови лізингоодержувача виконати договір, без встановлення права лізингоодержувача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (порушення пункту 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
- пункти 11.5., 12.2. оспорюваного договору лізингоодержувач зобовязаний сплатити лізингодавцю штраф у розмірі 30 % від вартості предмета лізингу, який придбавається для лізингоодержувача, в разі виявлення останнім бажання повністю оплатити предмет лізингу до його придбання лізингодавцем.
Інакше кажучи лізингоодержувач повинен сплатити штраф у розмірі 30 % від вартості предмета лізингу у випадку виявлення ним бажання повністю оплатити предмет лізингу до його придбання лізингодавцем. Тобто, дана штрафна санкція фактично передбачена за реалізацію лізингоодержувачем свого права на дострокове виконання оспорюваного договору, а не за порушення ним умов оспорюваного договору.
У даному випадку, враховуючи, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який наведений у частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не є вичерпним, вищевказану умову оспорюваного договору теж можна вважати несправедливим.
- пункт 16.5. оспорюваного договору надання лізингодавцю права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для лізингоодержувача, без його згоди (порушення пункту 17 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Окрім того, в оспорюваному договорі не враховано вимоги статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» та статті 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю.
В оспорюваному договорі взагалі не обумовлені умови, які б надавали право лізингоодержувачу у випадку невиконання його умов лізингодавцем розірвати договір з ініціативи лізингоодержувача та ставити питання щодо відшкодування шкоди.
Також оспорюваним договором не передбачено право лізингоодержувача відмовитися від оспорюваного договору в односторонньому порядку в разі прострочення передачі предмета лізингу понад 30 днів та вимагати у зв'язку з цим відшкодування збитків та повернення платежів, що були сплачені до такої відмови, тоді як частиною першою статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача на відмову від договору в таких випадках та відшкодування збитків.
Отже, вищенаведені умови оспорюваного договору, якими повністю виключені права лізингоодержувача стосовно лізингодавця у разі невиконання чи неналежного виконання ним зобов'язань, включення в умови оспорюваного договору здійснення оплати лізингоодержувачем у разі порушення зобов'язань зі сторони лізингодавця є несправедливими, відповідно до положень частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Таким чином, оспорюваним договором значно розширені права лізингодавця та звужені його обов'язки, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Згідно з розясненнями, що містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
В оспорюваному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним своїх обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання своїх обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.
В силу положень частин першої, другої, пунктів 2-4, 11-13 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до частини пятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними.
Водночас, оскільки оспорюваний договір не був нотаріально посвідчений, то виходячи з приписів статті 220 ЦК України, такий є нікчемним, а отже, з вказаного договору правові наслідки наступати не можуть, що відповідає вимогам частини першої статті 216 ЦК України. Відтак, відповідач зобовязаний повернути позивачеві сплачені ним на виконання оспорюваного договору грошові кошти.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно квитанції від 22 червня 2016 року № 0.0.572325839.1 позивач сплатив за оспорюваним договором 49 000 грн., які підлягають стягненню з відповідача.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 16, 203, 215, 216, 220, 227, 799, 806 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 5, 34, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, -
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Драб В. І.