У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Вох В.С.

за участі: ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Костопільського районного суду від 18 грудня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Скасовано вжиті відповідно до ухвали судді Костопільського районного суду від 29 жовтня 2015 року заходи забезпечення позову у виді арешту нерухомого майна: земельної ділянки № 317, площею 0,06 га, для ведення садового господарства масиву "Камяногірський" Костопільського району Рівненської області та на даний час належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно з рішенням сесії Мащанської сільської ради № 67 від 30.07.1997 року.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликалася на його незаконність та необґрунтованість, через порушення судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про неврахування судом того, що земельну ділянку отримав її чоловік у 1997 році на підставі рішення органу місцевого самоврядування відповідно до чинного на той час ЗК України від 18.12.1990 року (в редакції станом на 22.06.1993 року), КпШС України (стаття 22), декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", відповідно до яких земельна ділянка для ведення садівництва, що отримана одним із подружжя, є їх спільною власністю, а не особистою власністю того з подружжя, хто її отримав. Тому вважала, що набула право власності на спірну земельну ділянку одночасно зі своїм чоловіком відповідачем у справі, а тому має право на ? частки спірного майна.

На її думку, суд безпідставно взяв до уваги пояснення ОСОБА_1 про те, що спірну земельну ділянку він отримав 10 серпня 2009 року на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, а в період з 1997 року по 2009 рік користувався нею самовільно та не встановив дійсну дату придбання земельної ділянки у власність.

Судом залишено без уваги надані нею докази, в звязку з чим неправильно оцінено докази у справі. Зокрема, не враховано показання свідка ОСОБА_3, зміст довідки № 319 від 06.11.2015 року, яка підтверджує, що ОСОБА_1 є членом садово-городницького товариства масиву "Камяногірський" та сплачує членські внески з 1997 року по цей час, лист голови Мащанської сільської ради від 15.09.2015 року про те, що спірна земельна ділянка була передана відповідачу у власність в 1997 році на підставі рішення органу місцевого самоврядування № 67 від 31 липня 1997, а також відмітку паспорта ОСОБА_1 про отримання земельної ділянки.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач, реалізувавши своє субєктивне право на отримання безоплатно спірної земельної ділянки із земельного фонду, набув її у приватну власність, а тому необґрунтованими є вимоги позивача про те, що ця ділянка є обєктом спільної сумісної власності і підлягає поділу між сторонами.

Як убачається, протягом часу із 12 листопада 1994 року по 17 вересня 2013 року відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2, що ними не оспорюється і визнається.

31 липня 1997 року, тобто під час шлюбних відносин між сторонами, рішенням Мащанської сільської ради Костопільського району №67 передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для ведення садово-городнього господарства членам садового товариства масиву "Камяногірський" згідно з проектом роздержавлення та приватизації земель масиву "Кам'яногірський" (список додається) (а.с. 47). Серед членів товариства, яким надано право на землю, вказано і ОСОБА_1 (а.с. 46).

Розпорядженням голови Костопільської райдержадміністрації від 26.01.2009 року №22 передано безоплатно громадянам (згідно із додатком 1) у власність земельні ділянки для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення у садових товариствах "Кам'яногірський" та "Зеніт" за межами населених пунктів Мащанської сільської ради, що перебувають в їхньому користуванні, та надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання державних актів на право власності на земельні ділянки (а.с. 48-49). Відповідно до додатку 2, тобто списку громадян, яким надано право на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення садівництва на території Мащанської сільської ради, серед цих осіб значиться і відповідач, право якого на земельну ділянку площею 0, 058 га виникло на підставі рішення органу місцевого самоврядування №67 від 31.07.1997 року (а.с. 50).

10 серпня 2009 року відповідачу видано державний акт серії ЯЗ №008492 на право власності на земельну ділянку площею 0, 058 га з цільовим призначенням: "Для ведення садівництва", яка розташована на території садово-городницького товариства масива " Кам'яногірський" №317 Мащанської сільської ради, кадастровий номер НОМЕР_1 05 001 0435 (а.с. 51-52).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя вказаної земельної ділянки та поділу її з розрахунку по ? частці кожному.

Згідно зі ст. 22 КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних відносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Норми ч.ч. 3, 4 ст. 6 ЗК Української РСР, що діяв на час спірних відносин, передбачали, що передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно. Безоплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для ведення садівництва.

Статтею 69 СК України встановлено право дружини і чоловіка поділити майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Між тим, відповідно до положень ст. 22 ЗК Української РСР 1990 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15 "Про приватизацію земельних ділянок", Порядку передачі ділянок у приватну власність громадян, що затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 року №10, і ст. 22 КпШС України, які діяли на момент виникнення спірних відносин між сторонами, земельна ділянка, що одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, позаяк йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Оскільки спірна земельна ділянка належала ОСОБА_1 на праві одноосібної власності, достатньою підставою для чого була наявність чинного і неоспореного рішення Мащанської сільської ради від 31.07.1997 року №67, тому унеможливлюється виникнення та існування субєктивних прав позивача на землю.

При вирішенні спірних правовідносин судом правильно з'ясовано, що рішення Мащанської сільської ради №67 від 31.07.1997 року прийнято під час дії Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок".

З правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 30 травня 2012 року в справі №6-31цс12, видно, що пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", який втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року №139-V "Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельну ділянку та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Окрім цього, у постанові Верховного Суду України зазначено і про те, що в цьому разі право власності на земельну ділянку достатньо посвідчувалося самим рішенням уповноваженого органу.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року передбачено збереження права на земельні ділянки за громадянами, які одержали їх у власність.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано залишив вимоги ОСОБА_2 про поділ спірної земельної ділянки без задоволення.

Доводи апеляційної скарги про хибне застосування норм матеріального права на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки не спростовують правильності висновків суду.

Не можна погодитися і з посиланнями позивача на порушення норм процесуального права як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки фактів таких порушень процесуального закону, які потягли би унеможливлення подальшої чинності оскаржуваного рішення, ОСОБА_2 не навела, а колегією суддів їх здобуто не було, тому доводи про це є необґрунтованими.

Щодо переконань автора скарги про залишення судом без уваги поданих нею доказів, то апеляційний суд вважає їх голослівними і безпідставними, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За таких обставин будь-яких порушень норм процесуального права в контексті оцінки судом доказів встановлено не було.

Так само не заслуговують на увагу як необґрунтовані і покликання про врахування пояснень відповідача як виняткових при ухваленні оскаржуваного рішення.

Положення ч. 1 ст. 303 ЦПК України визначають чіткі межі розгляду справи апеляційним судом, тобто вказують про те, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України додержання судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення є підставою для залишення його без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Костопільського районного суду від 18 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: