АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №2-2641/11 Головуючий суддя І інстанції Скотар А. Ю.
Провадження № 22-ц/790/4459/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2012 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на майно,

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2012 року позов задоволено в повному обсязі. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 259-КМК-06 в розмірі 23204 гривні 17 копійок на користь Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», звернуто стягнення на нежитлові приміщення підвалу № 29, 30; 1-го поверху № 20-25, 28-34, 70 в літ. «А-5», загальною площею 532,1 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 які є предметом іпотеки за іпотечним договором № 259/260-КМК-06 від 18.04.2006 і належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (в рівних частинах кожному) шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки на публічних торгах за ціною, згідно експертного висновку суб'єкта оціночної діяльності, визначеною в процесі виконавчого провадження з виконання рішення суду, вирішено питання щодо судових витрат.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2016 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким заочним рішенням ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить заочне рішення змінити, зменшивши розмір нарахованих штрафних санкцій та відмовити в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що рішення незаконне, винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи,про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином не був, районний суд не врахував висновок рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року №7-РП/2013 - обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

На обґрунтування скарги зазначив, що він як поручитель повністю погасив заборгованість за договором кредиту, а залишок 23 264 грн. 17 коп. складається з штрафних санкцій, які нараховані відповідно до додаткових угод, згоди на які ОСОБА_3 не надавав, районний суд звернув стягнення на належне майно ОСОБА_3 вартість якого значно перевищує залишок заборгованості за кредитом.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися до суду, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № 259-КМК-06, укладеного 18.04.2006 між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_4 останньому відкрито траншеву кредитну лінію в іноземній валюті у розмірі 200000 доларів США терміном повернення не пізніше 15.04.2011 та встановлені процедура і умови надання в майбутньому кредитів в рамках вказаної траншевої кредитної лінії згідно додаткових угод, з поверненям кредиту та сплатою процентів щомісяця у визначеній в договорі сумі (а.с. 10-11).

З метою забезпечення виконання зобов?язань ОСОБА_4 за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 259-ПМК/1-06 від 18.04.2006 року, за умовами якого поручитель і позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники, у тому числі у разі дострокового стягнення заборгованості.

18.04.2006 року між позивачем та відповідачами укладений Іпотечний договір за яким останні передали позивачу в іпотеку належним їм на праві спільної часткової власності (в рівних частках кожному) нежитлові приміщення підвалу № 29, 30; 1-го поверху № 20-25, 28-34, 70 в літ. «А-5», загальною площею 532,1 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 в забезпечення виконання умов кредитного договору (а.с. 13-15).

В наступному, між позивачем і ОСОБА_4 неодноразово укладались додаткові угоди, а саме 18.04.2006 року, 29.01.2007 року, 19.04.2007 року, 25.06.2007 року, 29.01.2008 року, 06.05.2008 року, 09.10.2008 року, 15.04.2009 року. За одними з них ОСОБА_4 отримував кредити на певні суми і визначених умовах, за другими збільшувалась, а в наступному зменшувалась загальна сума ліміту траншевої кредитної лінії, затверджувався графік погашення кредиту і сплати процентів (а.с. 16-31).

Згідно розрахунку заборгованості, зробленого на підставі виписок по рахунках та графіку погашення кредиту станом на 21.12.2010 заборгованість за Договором складає 4311,62євро, що за курсом НБУ на ту ж дату становить 45140,99 грн., з яких 3166,29 євро (33149,83 грн.) заборгованість за кредитом і 1145,33 євро (11991,16 грн.) заборгованість за пенею (а.с. 40, 42-48).

Про наявну заборгованість і необхідність її сплати на адресу відповідачів направлялись письмові повідомлення-вимоги (а.с. 37-38).

За період слухання справи позивачем позов не уточнювався, а ОСОБА_3 надані платіжні доручення, які свідчать про сплату останнім заборгованості за Договором як поручителем за період з 30.12.2010 року по 08.09.2011 рік на загальну суму 1966,29 грн. євро, що за курсом НБУ становить всього 21936,82 грн. (а.с. 89-95).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позик якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, пункт 1 статті 1048 Цивільного кодексу України.

Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають праві наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою, третьою статті 33 та частиною першою статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У результаті невиконання умов кредитного договору з боку відповідача, станом на 21.12.2010 року Банком нарахована заборгованість в сумі 45140,99 грн. і враховуючи сплачену ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за Договором суму в розмірі 21936,82 грн., сума заборгованості за Договором складала 23204,17 грн.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що оскільки боржником не виконуються умови договору кредиту, внаслідок чого виникла вищевказана заборгованість, тому відповідно до ст. 33 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно що ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, виходячи з наступного. ОСОБА_3 на підставі п.п. 1.3, 3.2.2, 4.2 вказаного договору іпотеки відповідає в межах своєї частки за зобов'язаннями основного боржника - відповідача ОСОБА_4, який також є іпотекодавцем і співвласником предмету іпотеки. Заставну вартість іпотечного майна згідно до п. 1.4 договору іпотеки сторони визначили в сумі 2 686 600,00 грн. Дія цього договору іпотеки відповідно до . 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» внаслідок укладання додаткових договорів і часткового погашення ОСОБА_3 заборгованості не припинилася, оскільки основне зобов'язання позичальника ОСОБА_4 ОСОБА_3, який у даній справі є не тільки фінансовим, а й майновим поручителем, не було повністю виконано, тому відповідно до ч. 4 ст. 590 ЦК України право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Право банка нараховувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у даному випадку ґрунтується не на законі, а на п. 4.1 договору іпотеки та п. 7.1 договору кредиту (а.с. 11, 14 на звороті), тому посилання в доводах скарги на рішення КС України від 11 липня 2013 року №7-РП/2013 є необґрунтованим.

У постанові ВС України від 23 грудня 2015 року по цивільній справі № 6-1205цс15 за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом фізичної особи до публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про визнання іпотечного договору припиненим була викладена правова позиція, згідно до якої у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої (частина 5 на день виникнення спірних правовідносин по цій справі) статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Оскільки таким чином суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: