Справа № 740/2593/16-ц
Провадження № 2/740/864/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2016 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області

в складі: головуючої-судді Гордієць Л.В.,

при секретарі Носилевській О.В.

з участю: представників позивача - Чепурного В.В., Нестеренка Г.М., представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ніжині справу за позовом Приватного підприємства «Шибумі» до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству працівником, в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2015 року приватне підприємство "Шибумі" (далі-ПП "Шибумі") звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 15 квітня 2010 року ОСОБА_5 працював у позивача водієм та виконував обов"язки експедитора по перевезенню вантажу ПП "Шибумі".

26 вересня 2013 року між ПП "Шибумі" та ТОВ "АВІ Логістик" було укладено договір "Про надання товарно-експедиційних послуг щодо перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжміському та міжнародному сполученні".На виконання цього договору ПП "Шибумі" та ТОВ "АВІ Логістик" узгодили заявку на перевезення спортивного одягу за маршрутом м.Котка-м.Київ.Перевезення вантажу було доручено водію-експедитору ОСОБА_5При розвантаженні доставленого до м.Києва вантажу, було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 139 720 грн. 44 коп.В процесі вирішення спору між юридичними особами було укладено мирову угоду, яку затверджено ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02 червня 2015 року.За умовами угоди позивач сплатив ТОВ "АВІ Логістик" 56 700 грн.

Посилаючись на те, що 15 квітня 2010 року між ПП "Шибумі" та ОСОБА_5 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5 розмір завданих працівником збитків в розмірі 56 700 грн.

Представник позивача Чепурний В.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги за обставин викладених вище та просив їх задовольнити.Також суду пояснив, що факт недостачі товару був виявлений 01.10.2013 року.Вважає, що ОСОБА_5 своїми неправомірними діями, а саме: не виконанням умов договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність допустив недостачу товару.Вина ОСОБА_5 в тому, що він виконував трудові обов»язки неналежним чином, що призвело до недостачі.На його думку позивач не пропустив строк звернення до суду в порядку регресу, оскільки звернувся з позовом до суду після постановлення господарським судом ухвали від 02.06.2015 року про затвердження мирової угоди, що узгоджується з постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про вішкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками від 29.12.1992 року №14.

Представник позивача ОСОБА_6 також підтримав позовні вимоги та просив задовольнити з підстав викладених в позові.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та пояснив, що представники позивача не відрізняють поняття "результат шкоди" та "вина".ОСОБА_5 не був визнаний винним в заподіянні шкоди позивачу.Представники позивача не довели об"єктивну сторону діянь відповідача - які є його винні дії, в чому вони виразились.Про це відсутні докази.

Відповідно до п.4 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність укладеного між сторонами по справі працівник не несе матеріальної відповідальнсті, якщо шкода заподіяна не з його провини.

Враховуючи вказаний пункт договірних відносин, та те, що жодним доказом не доведена вина відповідача в недостачі товару просив в задоволенні позову відмовити.

Також просив відмовити в позові враховуючи те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Наказом № 19-к від 15 квітня 2010 року ОСОБА_5 з 15 квітня 2010 року прийнятий на посаду водія Приватного підприємства «Шибумі» (а.с 7).

Власноручно написаною заявою від 15 квітня 2010 року ОСОБА_5 не заперечував проти покладення на нього обов'язків експедитора (а.с 8).

Наказом №19-КЕ від 15 квітня 2010 року ОСОБА_5 разом з його основною роботою, обумовленою трудовим договором, доручено виконувати додаткові роботи експедитора з перевезення вантажів (а.с 9).

15 квітня 2010 року між ОСОБА_5 та ПП «Шибумі» підписано договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с 10). За умовами договору відповідач бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження довірених йому підприємством матеріальних цінностей.

26.09.2013 року ТОВ «АВІ Логістик» та ПП «Шибумі» уклали договір № 01-26/09 «Про надання транспортно-експедиційних послуг щодо перевезення вантажів автомобільним транспортному в міжміському та міжнародному сполученні» (а.с 19-20).

На виконання цього договору сторони 26.09.2013 року узгодили заявку на перевезення спортивного одягу за маршрутом м. Котка - м. Київ: адреса завантаження Фінляндія м. Котка, вантажовідправник Net Logistic JVM OY, адреса розвантаження Україна м. Київ, вантажоотримувач ТОВ «Група Спортивних Брендів У.А.». Перевезення вантажу було доручено ОСОБА_5 (а.с 18).

У період з 26.09.2013 року по 01.10.2013 року було здійснено перевезення вантажу в міжнародному сполученні.

При розвантажені вантажу в м. Києві було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 139 720,44 гривень.

З приводу завданих збитків ТОВ «АВІ Логістик» звернулось з позовом до ПП «Шибумі».

В процесі розгляду справи між сторонами укладено мирову угоду, яка затверджена ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02.06.2015 року. За умовами вказаної угоди ПП «Шибумі» відшкодувало ТОВ «АВІ Логістик» 56 700 гривень завданих збитків. На даний час позивач просить стягнути вказані кошти з працівника, що призвів до їх виникнення ОСОБА_5, з яким укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Підстави, умови, порядок, межі і розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації встановлені главою ІХ КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП України передбачено матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, оранізації внаслідок порушення покладених на них трудових обова"язків.

При покладанні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантується шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (вимоги ч.2 ст.130 КЗпП України).

Відповідно до ч.2 ст.130 КзпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1)пряма дійсна шкода; 2)протиправна поведінка працівника; 3)вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв"язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Відповідно до п.1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають п осади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт за тверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 477/24.

Робота експедитора по перевезенню вантажів, яку згідно наказу від 15.04.2010 року виконував ОСОБА_5 внесена до зазначеного Переліку.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року № 14 скеровує суди на те, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

Таким чином, обов»язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема і повної матеріальної відповідальності згідно ст.134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв"язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст.130 КЗпП України.

Пунктом 3 постанови Плунуму Верховногот Суду України від 29 грудня 1992 року №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" судам роз"яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов"язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об"єктивного з"ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст.130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.Зокрема, з"ясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов"язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відповідно до п.4 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність укладеного між ПП "Шибумі" та ОСОБА_5 працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода заподіяна не з його провини.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що доказів наявності усіх умов, за яких можливе настання матеріальної відповідальності працівника, що передбачені ст.130 КЗпП України позивач суду не надав.

Тому, вимоги позову безпідставні та задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до п.4 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч.3 ст.233 КЗпП України).

Як роз"яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-216цс16 від 27.04.2016 року, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, яка є обов"язковою для судів.

Днем виявлення недостачі товару є 01.10.2013 року, про що не мали в суді заперечень представники позивача, а з даним позовом позивач звернувся до суду лише 09.09.2015 року, тобто після спливу одного року після виявлення недостачі товару.

Судом встановлено, що позивачем пропущений строк звернення до суду, встановлений ч.3 ст.233 КЗпП України без поважних причин.

Посилання представників позивача на ту обставину, що вони з даним позовом вчасно звернулися до суду в порядку регресу після постановлення ухвали господарського суду Чернігівської області від 02.06.2015 року не заслуговує на увагу, оскільки зазначена ухвала суду не містить даних про винуватість водія ОСОБА_5 в недостачі товару і дані правовідносини по справі регулюються нормами трудового законодавства.

Керуючись ст. ст. 130, 134, 135-1, 232, 233 КЗпП України, ст.ст.10, 60, 213 - 215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог приватного підприємства «Шибумі» до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству працівником, в порядку регресу, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Суддя: