Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/5898/15 Головуючий у 1-й інстанції: Нікітенко Н.П.
Провадження № 22-ц/778/2330/16 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретаря Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення,-

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод шляхом виселення його з кімнати 11,05 кв.м квартири АДРЕСА_1, в якому зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, якому на праві власності належала кімната, розміром 11,50 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2, що складає 19/50 частин комунальної квартири.

Право власності на кімнату посвідчено свідоцтвом №2434 від 29.08.1994 р. на право власності на ім'я ОСОБА_5.

При житті - 28.11.2012 року, ОСОБА_5 залишив заповіт № 2605, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, у відповідності до якого, спірна кімната переходить за заповітом позивачу , ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9. Проте, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 відмовились від своїх спадкових часток на користь позивача.

23 червня 2015 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину, яке було посвідчене приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб»юк Ю.А., згідно якого, позивачу у власність перейшла кімната № 5, площею 11,50 кв.м., що становить 19/50 частин комунальної квартири АДРЕСА_3.

Відповідач ОСОБА_3, який являється сином померлого спадкодавця ОСОБА_5, у судовому порядку оскаржував вищезазначений заповіт.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 20.05. 2015 року ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним. Проте, незважаючи на ухвалене рішення, відповідач самоуправно вселився у кімнату, зламавши двері та помінявши усі замки. В усній бесіді відповідач заявив, що він буде проживати у спірній кімнаті, оскільки він є сином померлого та має право як спадкоємець проживати в цій кімнаті.

Таким чином, з протиправних дій відповідача, позивач, як власник кімнати, позбавлений права користуватися спірною кімнатою, а тому він змушений був звернутися до суду.

В ході судового розгляду, позивач уточнив позов, в якому просив суд усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 з кімнати № 5, площею 11,50 кв.м., комунальної квартири АДРЕСА_3. Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні зазначеною кімнатою віддати ключі від вхідних дверей, звільнити приміщення від по сторонніх осіб та речей, та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати в розмірі 730 грн. 20 коп. та 450 грн. за надання правової допомоги згідно наданих суду квитанцій.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_5, усунути перешкоди в користуванні кімнатою №5, квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_5, з кімнати №5, квартири АДРЕСА_5. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243.60 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених вимог ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо взнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_10, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Судом встановлено, та сторонами не заперечується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, після смерті якого залишилася приватизована кімната, розміром 11 50 кв. м. у квартирі АДРЕСА_2, що складає 19/50 частин комунальної квартири.

На спірну кімнату Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя було видане свідоцтво № 2434 від 29.08.1994 року про право власності на житло на ім'я ОСОБА_5

За життя ОСОБА_5 залишив заповіт від 28.11.2012 року за № 2605, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, у відповідності до якого спірна кімната переходить за заповітом позивачу ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_9

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 відмовилися від своїх спадкових часток на користь позивача.

23 червня 2015 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину, яке було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_12, згідно якого позивачу у власність перейшла кімната № 5, площею 11.50 кв. м., що становить 19/50 частин комунальної квартири АДРЕСА_3 ( а.с. 6).

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23.06.2015 року було внесена запис про право власності за № 10149463 на 19/50 часток спірної квартири за ОСОБА_4 ( а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_5, який є сином померлого спадкодавця ОСОБА_5, у судовому порядку оскаржував вищезазначений заповіт.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2015 року , ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним ( а.с. 9-11). Зазначене рішення набрало законної сили.

Відповідач самоуправно вселився у спірну кімнату, зламавши двері та помінявши замки, що ним не замечувалося в суді першої інстанції.

Зазначені обставини також підтверджуються звернення позивача 25.06.2015 року з цього приводу до правоохоронних органів.

Відповідно до висновку ДІМ СДІМ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області перевірку за матеріалами ЄО № 10390 було припинено, оскільки у заяві ОСОБА_4 вбачається цивільно-правові відносини та останньому рекомендовано звертатись до суду ( а.с. 13).

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є власником 19/50 частин комунальної квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_5 порушує право позивача на вільне володіння та користування майном, отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії відповідача порушують право власності позивача та перешкоджають ОСОБА_4 вільно користуватися належною йому частиною квартири.

Зокрема, суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши до правовідносин, які склалися між сторонами, ст. ст. 319, 391 ЦК України, дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки ОСОБА_4 у передбаченому законом порядку набув права власності на спірну 19/50 частин квартири АДРЕСА_6, відтак, як законний власник нерухомого майна, має право вимагати усунення перешкод у реалізації його права власності, в тому числі і шляхом виселення особи, яка не була членом його сім'ї, не укладала із ним договору найму житлового приміщення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що ОСОБА_5 звернувся до правоохоронних органів з приводу порушення кримінального провадження по факту шахрайського заволодіння чужим майном ( підробки підпису та почерк у заповіті покійного батька ОСОБА_5) та зараз проводиться досудове слідство, не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Також судом вірно задоволений позов в частині відшкодування витрат позивача за сплату ним судового збору на підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Г.С. Подліянова

Судді: О.М. Кримська

А.В. Дашковська