Справа № 313/254/16-ц
Провадження № 2/313/124/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2016 року смт. Веселе

Веселівський районний суд

Запорізької області

В СКЛАДІ:

головуючого судді: Калабухова О.А.

при секретарі: Бадюла В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Веселівського районного суду справу за позовом:

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики із зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики частково недійсним, суд -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Веселівського районного суду Запорізької області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики із зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики частково недійсним, відповідно до якого:

У квітні 2000 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з проханням надати йому у борг грошові кошти, які були необхідні відповідачеві для власних потреб. У зв'язку з гарними приятельськими та діловими стосунками позивач погодилася допомогти та надати грошові кошти в сумі 7 500,00 (сім тисяч п'ятсот) доларів США у борг Відповідачу. 24 квітня 2000 року ОСОБА_2 отримав від неї грошові кошти у розмірі 7 500,00 (сім тисяч п'ятсот) доларів США із зазначенням строку повернення до 24 жовтня 2000 року, про що видав відповідну власноручно написану письмову розписку. В свою чергу, умовами вказаної письмової розписки було встановлено, що внаслідок повернення боргу робиться відповідний запис на зворотній стороні розписки та оригінал повертається господарю. Таким чином, ОСОБА_2 сума позики у строк до 24 жовтня 2000 року ОСОБА_1 повернута не була, проте за весь час користування позикою відповідач частково повернув позивачу суму позики у розмірі 1200 (одна тисяча двісті) доларів США та 15 896,00 (п'ятнадцять тисяч вісімсот дев'яносто шість грн. 00 коп.) грн., про що зроблені відповідні записи на зворотній стороні вказаної письмової розписки, а саме, 22.09.2002 року - 300 доларів США; 18.08.2003 року - 1000,00 грн.; 15.01.2004 року - 1000,00 грн.; 30.04.2004 року - 200,00 грн.; 19.11.2004 року - 500,00 грн.; 02,02.2005 року - 200 доларів США; 12.05.2005 року - 500,00 грн.; 28.01.2006 року. - 530,00 грн.: 06.08.2006 року - 300 доларів США; 11.11.2006 року - 266,00 грн.; 10.03.2007 року - 200,00 грн.; 23.07.2007 року - 500,00 грн.; 30.03.2008 року 3000,00 грн.; 26.05.2009 року - 1000,00 грн.; 03.10.2010 року - 500,00 грн.; 08.09.2011 року -200,00 грн.; 03.08.2011 року - 2500,00 грн.; 24.04.2012 року - 1000,00 грн.; 13.02.2013 року - 1000,00 грн.; 16.01.2014 року - 400 доларів США; 20.12.2014 року -2000,00 грн. Відповідно до відомостей Національного Банку України, які розміщені на офіційному сайті в мережі Інтернет: http://www.bank.gov.ua/control/uk/curmetal/detail/currency?period=daily, офіційний курс гривні до іноземних валют станом на 22.02.2016 року складає: 100 доларів США - 2685,5762 (2685,57) гривень. Так, виходячи з вищевикладеного та враховуючи офіційний курс гривні до долару США встановлений НБ України станом на 22.02.2016 року, необхідно зробити наступний розрахунок: 7 500,00 доларів США - 1 200,00 доларів США (сума частково повернутої позики) = 6 300,00 доларів США. 6300,00 доларів США * 2685,57 грн./100 = 169 190,91 грн. Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_2 було також частково повернуто позивачу позику й у національній валюті України - гривні, то остаточний розмір позики, що підлягає стягненню становить 153 294,91 грн. виходячи з наступного розрахунку: 169 190,91 грн. - 15 896,00 грн. = 153 294,91 грн.? В свою чергу, з метою вирішення питання у позасудовому порядку позивач неодноразово зверталася до Відповідача з вимогою про повернення їй вищевказаних грошових коштів, що в кінцевому випадку виявилось безрезультатним, в зв'язку з чим, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Враховуючи вище викладене між Позивачем та Відповідачем виникли правовідносини позики з усіма наслідками відповідно до цивільного законодавства. Стосовно дотримання строків позовної давності слід відзначити наступне, що спірні правовідносини виникли в 2000 році та тривають до цього часу у звязку з чим до правовідносин підлягають застосуванню як ЦК УРСР, так і ЦК України з урахуванням п. 6 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу. Так, відповідачем починаючи з 24.04.2000 року та по 01 січня 2004 року (ЦК України який вступ в дію 01.01.2004 року) відповідачем повернуто позивачу частково позику у сумі 300 доларів США (22.09.2002 року) та 1000,00 грн. (18.08.2003 року), тобто в межах трирічного строку позовної давності. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР (в ред. від 1963 р.) визначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦК УРСР (в ред. від 1963 р.) по спорах, в яких однією або обома сторонами є громадяни, перебіг строку позовної давності переривається також вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання боргу. Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в ред. від 2004 р.) передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі ст. 257 ЦК України (в ред. від 2004 р.) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України (в ред. від 2004 р.) перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Так, після набуття чинності положення ст.ст. 257, 264 ЦК України та відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в ред. Від 2004 року) відповідач продовжив частково повертати мені позику в наслідок чого у відповідності до вимог ст. 264 ЦК України, відбувалося постійне переривання строків позовної давності, а саме: відповідачем було повернуто позику частково: 15.01.2004 року - 1000,00 грн.; 30.04.2004 року - 200,00 грн.; 19.11.2004 року - 500,00 грн.; 02.02.2005 року - 200 доларів США; 12.05.2005 року - 500,00 грн.; 28.01.2006 року - 530,00 грн.; 06.08.2006 року - 300 доларів США; 11.11.2006 року - 266,00 грн.; 10.03.2007 року - 200,00 грн.; 23.07.2007 року - 500,00 грн.; 30.03.2008 року - 3000,00 грн.; 26.05.2009 року - 1000,00 грн.; 03.10.2010 року - 500,00 грн.; 08.09.2011 року - 200,00 грн.; 03.08.2011 року - 2500,00 грн.; 24.04.2012 року -1000,00 грн.; 13.02.2013 року - 1000,00 грн.; 16.01.2014 року - 400 доларів США; 20.12.2014 року - 2000,00 грн. З огляду на викладене позивач вважає, що в наслідок часткового повернення відповідачем їй позику за вказані період, то у відповідності вищевказаних вимог діючого законодавства України строк позовної давності не сплив, тому вона має право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, свобод і інтересів з даною позовною заявою. Таким чином, частково виконуючи грошове зобовязання за весь час користування позикою, шляхом часткової сплати коштів позивачеві, відповідачем фактично визнавається наявність боргу за письмовою розпискою, що вбачається із свідомих дій відповідача спрямованих на часткове виконання грошового зобовязання, шляхом її часткової сплати за весь час користування позикою та свідчать про визнання відповідачем свого боргу перед позивачем, в наслідок чого строк позовної давності у відповідності до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України переривається та починає перебіг з 20.12.2014 року, тобто з дня повернення частково останньої суми коштів в розмірі 2000,00 грн. за договором позики. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідної правової позиції дійшов Верховний Суд України, який у Постанові від 16 січня 2008 року N 6-6-12390св07 дійшов висновку, що розглядаючи аналогічні спори слід враховувати, що позовна давність переривається, якщо буде встановлено, що позичальником вчинялися дії, що можуть свідчити про визнання ним свого боргу або іншого обовязку (часткове повернення грошових коштів за договором позики). В даному випадку до вказаних відносин необхідно застосовувати положення норм ст.ст. 71, 79 ЦК УРСР (в ред. від 1963 року, п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в ред. від 2004 року) та ст.ст. 257, 264 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

До Веселівського районного суду Запорізької області 13 травня 2016 року ОСОБА_2 надав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання договору позики (укладеного у формі розписки) частково недійсним, в якій вказано наступне.

У провадженні Веселівського районного суду Запорізької області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення позики. Відповідно до ст. 123 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач має право до початку розгляду справи по суті пред'явити зустрічний позов. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об'єднуються в одне провадження з первісним позовом. ОСОБА_2 вважає, що ця зустрічна позовна заява має бути прийнята до спільного з первинним позовом розгляду, оскільки вони взаємопов'язані, виникли з одних і тих же правовідносин (договору позики), а також, у випадку ймовірного задоволення його зустрічного позову, у задоволенні первісного позову має бути відмовлено. Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім того, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як випливає зі змісту ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються, зокрема, майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Однак, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за зустрічним позовом договір позики суперечить принципу рівності учасників, передбаченому ст. 1 ЦК України. Так, розпискою, яка підтверджує факт позики, передбачено, що позикодавець в односторонньому порядку вчиняє на зворотній стороні розписки запис повернення боргу. Тобто, позикодавець нічим не обмежений у праві робити чи не робити запис про повернення позичальником коштів; позичальник ніяким чином не може вплинути на позикодавця у питанні фіксації повернення коштів. Таким чином, учасники цивільних правовідносин (сторони договору позики) не є юридично рівними; позичальник, за умовами договору, ніяким чином не може довести факт внесення кількості платежів у рахунок погашення боргу, їх розмірів та дат внесення. Фактично останній платіж за договором позики ОСОБА_2 здійснив у 2006 року. Однак, як випливає з наданих позивачем за первісним позовом суду документів, він ніби-то продовжував вносити кошти щороку, а останній платіж здійснив у грудні 2014 року. Такі записи на звороті розписки цілком не відповідають дійсності. Але, при цьому, він не може передбаченими Цивільним процесуальним кодеком України належними і допустимими доказами спростувати твердження позивача за первісним позовом. При укладенні договору позики у нього не було наміру передавати позикодавцеві виключне право фіксувати на його власний розсуд суми повернення позики і дати внесення коштів; це не відповідає його внутрішній волі. З урахуванням викладенного ОСОБА_2 вважає, що договір позики, укладений 24 квітня 2000 року між ним та ОСОБА_1, має бути визнаний недійсним в частині односторонньої фіксації позикодавцем суми і дати повернення позичених коштів на зворотній стороні розписки. Оскільки останній платіж в рахунок погашення боргу він здійснив у 2006року та останній вважає, що є підстави для застосування судом стосовно заявлених ОСОБА_1 позовних вимог наслідків пропуску строків позовної давності. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальний строк позовної давності становить три роки. У випадку пропуску позивачем позовної давності суд, за заявою відповідача, застосовує наслідки пропуску позовної давності - відмовляє у задоволенні позову. Судовий збір при поданні цього зустрічного позову сплачено ним, виходячи зі ставки, визначеної для позовних вимог немайного характеру.

ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що у квітні 2000 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з проханням надати йому у борг грошові кошти, які були необхідні відповідачеві для власних потреб. У зв'язку з гарними приятельськими та діловими стосунками позивач погодилася допомогти та надати грошові кошти в сумі 7 500,00 (сім тисяч п'ятсот) доларів США у борг Відповідачу. 24 квітня 2000 року ОСОБА_2 отримав від неї грошові кошти у розмірі 7 500,00 (сім тисяч п'ятсот) доларів США із зазначенням строку повернення до 24 жовтня 2000 року, про що видав відповідну власноручно написану письмову розписку. В свою чергу, умовами вказаної письмової розписки було встановлено, що внаслідок повернення боргу робиться відповідний запис на зворотній стороні розписки та оригінал повертається господарю. Таким чином, ОСОБА_2 сума позики у строк до 24 жовтня 2000 року ОСОБА_1 повернута не була, проте за весь час користування позикою відповідач частково повернув позивачу суму позики у розмірі 1200 (одна тисяча двісті) доларів США та 15 896,00 (п'ятнадцять тисяч вісімсот дев'яносто шість грн. 00 коп.) грн., про що зроблені відповідні записи на зворотній стороні вказаної письмової розписки, а саме, 22.09.2002 року - 300 доларів США; 18.08.2003 року - 1000,00 грн.; 15.01.2004 року - 1000,00 грн.; 30.04.2004 року - 200,00 грн.; 19.11.2004 року - 500,00 грн.; 02,02.2005 року - 200 доларів США; 12.05.2005 року - 500,00 грн.; 28.01.2006 року. - 530,00 грн.: 06.08.2006 року - 300 доларів США; 11.11.2006 року - 266,00 грн.; 10.03.2007 року - 200,00 грн.; 23.07.2007 року - 500,00 грн.; 30.03.2008 року 3000,00 грн.; 26.05.2009 року - 1000,00 грн.; 03.10.2010 року - 500,00 грн.; 08.09.2011 року -200,00 грн.; 03.08.2011 року - 2500,00 грн.; 24.04.2012 року - 1000,00 грн.; 13.02.2013 року - 1000,00 грн.; 16.01.2014 року - 400 доларів США; 20.12.2014 року - 2000,00 грн. ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики у розмірі 153 294 грн. 91 коп. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на користь судового збору у розмірі 1 532 грн. 94 коп.

Представник позивача ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що у квітні 2000 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з проханням надати йому у борг грошові кошти, які були необхідні відповідачеві для власних потреб. У зв'язку з гарними приятельськими та діловими стосунками позивач погодилася допомогти та надати грошові кошти в сумі 7 500,00 (сім тисяч п'ятсот) доларів США у борг Відповідачу. 24 квітня 2000 року ОСОБА_2 отримав від неї грошові кошти у розмірі 7 500,00 (сім тисяч п'ятсот) доларів США із зазначенням строку повернення до 24 жовтня 2000 року, про що видав відповідну власноручно написану письмову розписку. В свою чергу, умовами вказаної письмової розписки було встановлено, що внаслідок повернення боргу робиться відповідний запис на зворотній стороні розписки та оригінал повертається господарю. Таким чином, ОСОБА_2 сума позики у строк до 24 жовтня 2000 року ОСОБА_1 повернута не була, проте за весь час користування позикою відповідач частково повернув позивачу суму позики у розмірі 1200 (одна тисяча двісті) доларів США та 15 896,00 (п'ятнадцять тисяч вісімсот дев'яносто шість грн. 00 коп.) грн., про що зроблені відповідні записи на зворотній стороні вказаної письмової розписки, а саме, 22.09.2002 року - 300 доларів США; 18.08.2003 року - 1000,00 грн.; 15.01.2004 року - 1000,00 грн.; 30.04.2004 року - 200,00 грн.; 19.11.2004 року - 500,00 грн.; 02,02.2005 року - 200 доларів США; 12.05.2005 року - 500,00 грн.; 28.01.2006 року. - 530,00 грн.: 06.08.2006 року - 300 доларів США; 11.11.2006 року - 266,00 грн.; 10.03.2007 року - 200,00 грн.; 23.07.2007 року - 500,00 грн.; 30.03.2008 року 3000,00 грн.; 26.05.2009 року - 1000,00 грн.; 03.10.2010 року - 500,00 грн.; 08.09.2011 року -200,00 грн.; 03.08.2011 року - 2500,00 грн.; 24.04.2012 року - 1000,00 грн.; 13.02.2013 року - 1000,00 грн.; 16.01.2014 року - 400 доларів США; 20.12.2014 року - 2000,00 грн. Відповідно до відомостей Національного Банку України, які розміщені на офіційному сайті в мережі Інтернет: http://www.bank.gov.ua/control/uk/curmetal/detail/currency?period=daily, офіційний курс гривні до іноземних валют станом на 22.02.2016 року складає: 100 доларів США - 2685,5762 (2685,57) гривень. Так, виходячи з вищевикладеного та враховуючи офіційний курс гривні до долару США встановлений НБ України станом на 22.02.2016 року, необхідно зробити наступний розрахунок: 7 500,00 доларів США - 1 200,00 доларів США (сума частково повернутої позики) = 6 300,00 доларів США. 6300,00 доларів США * 2685,57 грн./100 = 169 190,91 грн. Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_2 було також частково повернуто позивачу позику й у національній валюті України - гривні, то остаточний розмір позики, що підлягає стягненню становить 153 294,91 грн. виходячи з наступного розрахунку: 169 190,91 грн. - 15 896,00 грн. = 153 294,91 грн.? В свою чергу, з метою вирішення питання у позасудовому порядку позивач неодноразово зверталася до Відповідача з вимогою про повернення їй вищевказаних грошових коштів, що в кінцевому випадку виявилось безрезультатним, в зв'язку з чим, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Враховуючи вище викладене між Позивачем та Відповідачем виникли правовідносини позики з усіма наслідками відповідно до цивільного законодавства. Стосовно дотримання строків позовної давності слід відзначити наступне, що спірні правовідносини виникли в 2000 році та тривають до цього часу у звязку з чим до правовідносин підлягають застосуванню як ЦК УРСР, так і ЦК України з урахуванням п. 6 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу. Так, відповідачем починаючи з 24.04.2000 року та по 01 січня 2004 року (ЦК України який вступ в дію 01.01.2004 року) відповідачем повернуто позивачу частково позику у сумі 300 доларів США (22.09.2002 року) та 1000,00 грн. (18.08.2003 року), тобто в межах трирічного строку позовної давності. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР (в ред. від 1963 р.) визначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦК УРСР (в ред. від 1963 р.) по спорах, в яких однією або обома сторонами є громадяни, перебіг строку позовної давності переривається також вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання боргу. Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в ред. від 2004 р.) передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі ст. 257 ЦК України (в ред. від 2004 р.) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України (в ред. від 2004 р.) перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Представник позивача ОСОБА_3 просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, також пояснив, що свідки у судовому засіданні, а саме дружина ОСОБА_2 підтвердила той факт, що повернення боргу здійснювалось частково і про погашення заборгованості вона почула із вуст свого чоловіка. Крім того ОСОБА_4 пояснювала, що до неї зверталась ОСОБА_5 з проханням повернути грошові кошти, які були надані її чоловіку. Що стосується зустрічного позову, то ОСОБА_3 просить суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі, тому як 13 травня 2016 року, із порушенням вимог ст.ст. 123, 130 ЦПК України, представником відповідача було подано зустрічну позовну заяву про визнання договору позики (укладеного у формі розписки) частково недійсним. Дана зустрічна позовна заява зареєстрована в канцелярії Веселівського районного суду Запорізької області 13 травня 2016 року. Представник позивача вважає, що для правильного вирішення даного спору необхідно врахування наступні обставини: відповідно до статті 71 ЦК УРСР (в ред. від 1963 року) визначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в ред. від 2004 року) передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Отже, станом на дату звернення відповідача до суду із зустрічною позовною заявою (13.05.2016 року по заявленим вимогам сплив загальний строк позовної давності ще 24.04.2003 року та позивачем за зустрічною позовною заявою не ставиться питання про його поновлення, а позивач за первісним позовом подіє заяву про застосування цього строку, що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову, як передбачено ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що він дійсно у квітні 2000 році брав борг у позивача у розмірі 7 500,00 доларів США, про що він власноруч написав розписку про отримання грошових коштів із встановлення терміну повернення боргу, а саме до 24 жовтня 2000 року. Також сторонами було досягнуто згоди внаслідок повернення боргу робиться відповідний запис на зворотній розписці та оригінал повертається ОСОБА_2 Як пояснив відповідач борг ОСОБА_1 він повертав частково, про те, записи, які робила позивачка на зворотній стороні розписки не можна вважати доказом, тому як його дружина також робила записи, які також не є належним доказом у справі. Крім того, як стверджує позивач, ОСОБА_6 не повернув борг у визначений сторонами термін, проте з невідомих обставин відповідачу позивач не звернувся у строк 3 (три) роки до суду чи правоохоронних органів за захистом своїх прав, якщо навіть рахувати з 2006 року, коли дійсно було зроблено останню плату ним. Враховуючи вище викладене, ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення позики із застосування сплину строку давності, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 про визнання договору позики (укладеного у формі розписки) частково недійсним.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_2. Вона пояснила, що є чоловік у 2000 році взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 7 500,00 доларів США, про що власноруч написав розписку. Повертав борг її чоловік частково: зерном, грошовими коштати у гривнях та доларах, коли ОСОБА_1 просила, то відвозили її до лікарні, також за дорученням чоловіка ОСОБА_4 особисто на прохання ОСОБА_1 привозила до неї додому зерно, так про це просила позивачка. ОСОБА_4 пояснила, що вона частково вела запис, про повернення боргу позивачеві. Свідок пояснила, що у 2007 році вона розлучилась з чоловіком і деякий час вони проживали окремо один від одного, проте на даний час вони проживають разом та спільно ведуть господарство, як жінка та чоловік. Приблизно у 2009 році, коли свідок не проживала разом з чоловіком до неї телефонувала ОСОБА_1 та просила ОСОБА_4, щоб її чоловік повернув останній борг у повному обсязі. ОСОБА_4 пояснила позивачу, що вони з чоловіком розлучились і не спілкуються, а борг її чоловік казав, що повернув у повному обсязі. Більше ОСОБА_1 ОСОБА_4 не бачила, не спілкувалась з останньою та позивач не дзвонила їй більше.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, свідків, суд відмічає наступне.

Між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в борг ОСОБА_2 7 5000,00 доларів США. 24 квітня 2000 року ОСОБА_2 отримав у борг вказану грошову суму та згідно написаної ним власноруч розписки, повинен був повернути борг 24 жовтня 2000 року. В зазначений строк ОСОБА_2 не повернув вказану суму боргу. Борг повертав частинами. Проте ОСОБА_2 стверджує, що останній платіж було здійснено у 2006 році. На другій стороні розписки рукою позивача відмічалось погашення боргу. Яким чином («просо, гусята, Київ») можна перевести в долари. Добре видно, що дати виплати додатково наведені особисто позивачем. За цим документом взагалі не можливо перевірити розрахунок повернення богу. Відповідач для себе вів облік сплати боргу, який закінчується у 2006 році, про теж не підтверджений позивачем та також зазначені незрозумілі записи (кукурудза, соняшник, ячмінь). Договором позики (розпискою) термін сплати 24 жовтня 2000 рік. З цього часу у позивача виникло право на примусове стягнення боргу. Проте позивач отримував грошові кошти та продукти в рахунок погашення боргу. Як стверджує відповідач, останній раз він розраховувався з позивачем у 2006 році. З цього часу позивач не звертався з примусовим стягненням до суду. Довести час останньої сплати позивач не може. Згідно ст. 257 ЦК України, строк позовної давності за цим строком складає три роки. І повинен відраховуватись від 24 жовтня 2000 року. Проте сам відповідач пояснив, що за взаємною домовленістю борг погашався довше і сплату боргу було зроблено в 2006 році. Належних доказів сплати боргу після цього терміну суду не надана. Запис на розписці зроблений лише позивачем, крім того з виправленням дат, належним доказом бути вона не може. Тому суд вважає правомірним застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та позов залишити без задоволення. Судовий збір залишити за позивачем. За зустрічним позовом стороні теж було відмовлено на підставі розписки про отримання боргу. Тому ОСОБА_2 теж мав право своєчасно звернутися до суду. Суд вважає правомірним зустрічний позов також залишити без задоволення у звязку зі с плином позовної давності. Судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 257, 264, 267, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики залишити без задоволення в звязку зі с плином строку давності.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики частково недійсним залишити без задоволення в звязку зі с плином строку давності.

Судові витрати залишити за позивачем.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Веселівський суд Запорізької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_8

29.08.2016