Провадження № 22-ц/780/3186/16 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 42 07.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

7 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Антоненко В.І., Поліщука М.А.,

за участю секретаря : Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус», ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними та витребування майна із чужого незаконного володіння,

у с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що на підставі договорів дарування від 6 листопада 2015 року, укладених із ОСОБА_4, вона є власником садового будинку з надвірними спорудами загальною площею 305,3 кв.м та земельної ділянки площею 0,0960 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Відчужуване нерухоме майно належало дарувальнику на підставі договорів купівлі-продажу від 30 жовтня 2015 року, укладених з ПАТ «КБ «Глобус». Посилаючись на те, що в зазначеному будинку без будь-яких правових підстав проживає ОСОБА_3, який перешкоджає їй в користуванні майном, позивач просила примусово виселити його із займаного житлового приміщення.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником 1/2 частини спірного садового будинку та земельної ділянки згідно договорів купівлі-продажу від 27 листопада 2007 року та рішення суду, яке ухвалено у справі про поділ майна подружжя.

Вказує, що внаслідок ухвалених судових рішень відбулось переоформлення права власності на зазначене нерухоме майно, зокрема ОСОБА_6, незаконно заволодівши садовим будинком і земельною ділянкою на підставі судових рішень, які в подальшому були скасовані, одержав у відповідача ПАТ «КБ «Глобус» кредит та забезпечив виконання зобов'язання за кредитним договором, передавши в іпотеку спірне нерухоме майно, яке йому ніколи не належало на законних підставах.

Відповідним рішенням суду договір іпотеки, укладений 24 січня 2012 року між ПАТ «КБ «Глобус» та ОСОБА_6 визнано недійсним, проте всупереч вимогам ч. 1 ст. 236 ЦК України 30 жовтня 2015 року банк відчужив його відповідачу ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу. В свою чергу ОСОБА_4 подарувала садовий будинок та земельну ділянку ОСОБА_2 згідно договорів дарування від 6 листопада 2015 року.

Позивач вважає, що такі шахрайські дії відповідачів із спірним нерухомим майном призвели до того, що оскаржуваними договорами купівлі-продажу грубо порушуються його права щодо володіння, користування та розпорядження належним йому на праві власності майном, а тому такі договори мають бути визнані недійсними з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Крім того, не будучи стороною договорів дарування нерухомого майна, яке вибуло з його володіння без його волі, ОСОБА_3 стверджує, що вправі витребувати таке майно від ОСОБА_2 згідно положень ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 укладений між ПАТ «КБ «Глобус» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В. за реєстровим № 1985.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0960 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ПАТ «КБ «Глобус» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В. за реєстровим № 1984.

Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 садовий будинок АДРЕСА_1

Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0960 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2, через представника за довіреністю ОСОБА_8, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

В апеляційній скарзі представник зазначила, що під час укладання договорів дарування її довірителем були здійсненні всі необхідні заходи для встановлення факту правомірності відчуження ОСОБА_4 спірного нерухомого майна, що свідчить про добросовісність набуття ОСОБА_2 права власності. Вважає, що вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу в контексті одночасного заявлення вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволенні судом з неправильним застосуванням норм ст. ст. 203, 215, 388 ЦК України. На думку представника, ОСОБА_3 не має права на витребування садового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, оскільки є номінальним власником лише 1/2 їх частини, як вказано в його зустрічному позові.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 й відповідно задовольняючи зустрічні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані правочини суперечать вимогам закону та порушують права власника майна, оскільки ПАТ «КБ «Глобус» не мав права відчужувати садовий будинок та земельну ділянку ОСОБА_4

Водночас, суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ст. ст. 387, 388 ЦК України, для витребування спірного нерухомого майна від нинішнього володільця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, так як воно вибуло з володіння останнього поза його волею.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що з 14 червня 2000 року по 23 вересня 2010 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з третьою особою ОСОБА_5

27 листопада 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, відповідно до яких ОСОБА_3 набув у власність садовий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,0960 га з кадастровим номером НОМЕР_1, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2012 року встановлено, що садовий будинок та земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину даних об'єктів нерухомості.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_5 про визнання права власності та зняття арешту з майна, серед іншого було визнано за ОСОБА_10 право власності на садовий будинок АДРЕСА_1

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2012 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2011 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Як вбачається зі змісту рішення Апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, в період часу, що минув після ухвалення рішення Приморським районним судом м. Одеси та його скасування в апеляційному порядку, ОСОБА_10 зареєстрував право власності на садовий будинок та земельну ділянку.

14 жовтня 2011 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1

21 жовтня 2011 року ОСОБА_11 та ОСОБА_6 уклали між собою нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу указаного садового будинку.

4 листопада 2011 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0960 га з кадастровим номером НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

На підставі вказаних договорів, ОСОБА_6 зареєстрував право власності на садовий будинок та земельну ділянку та згідно іпотечного договору, укладеного 24 січня 2012 року з ПАТ «КБ «Глобус», передав в іпотеку банку.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2012 року позов ПАТ «КБ «Глобус» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором від 24 січня 2012 року у розмірі 1 068 870,50 грн. звернуто стягнення на вищезгадані об'єкти нерухомості шляхом набуття ПАТ «КБ «Глобус» права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2012 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Крім того, рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року, було скасовано заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 2 серпня 2013 року ухвалене у справі за позовом ПАТ «КБ «Глобус» до ОСОБА_3 про виселення та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2014 року, залишеним в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 в частині визнання договорів недійсними задоволено, а саме: визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1, укладений 14 жовтня 2011 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. за реєстровим № 2529; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0960 га з кадастровим номером НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 укладений 4 листопада 2011 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. за реєстровим № 2661; визнано недійсним іпотечний договір, укладений 24 січня 2012 року між ПАТ «КБ «Глобус» та ОСОБА_6, за яким садовий будинок та земельну ділянку були передані в іпотеку банку.

З витребуваних від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В.В. матеріалів вбачається, що 30 жовтня 2015 року між ПАТ «КБ «Глобус» та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, згідно яких ОСОБА_4 придбала спірні об'єкти нерухомості, які належали банку на підставі заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2012 року.

6 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2укладено нотаріально посвідчені договори дарування садового будинку та земельної ділянки, відповідно до яких у власність позивача за основним позовом перейшли садовий будинок з надвірними спорудами загальною площею 305,3 кв.м та земельна ділянка площею 0,0960 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із положенням ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 -235 ЦК), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК).

Положеннями ст. 215 ЦК України встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Таким чином, установивши, що власником спірного будинку є позивач ОСОБА_3, відповідач ПАТ «КБ «Глобус» на час укладення із ОСОБА_4 договорів купівлі-продажу вказаного садового будинку та земельної ділянки не набули в установленому порядку право власності на них, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на вищезгадані об'єкти нерухомості скасовано в апеляційному порядку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання таких договорів купівлі-продажу недійсними.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст. ст. 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З урахуванням наведеного, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Отже, належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_3 є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову, а не визнання договорів дарування, на підставі яких ОСОБА_2 набула право власності на садовий будинок та земельну ділянку, недійсними, про що й було заявлено позивачем у зустрічному позову.

Виходячи із встановлених у справі обставин, урахувавши вказані вище положення закону, суд першої інстанції дійшов вірного й обґрунтованого висновку про те, що позивача поза його волею було позбавлено права власності на частину будинку, а відтак наявні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 388 ЦК України та витребування зазначеного майна на його користь із незаконного володіння ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги на те, що позивач не має права на витребування садового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований з огляду на те, що він є номінальним власником лише 1/2 їх частини, не можуть бути взяті до уваги апеляційного суду, так як матеріали справи не містять доказів того, що частини майна кожного з подружжя виділялися в натурі, тобто були індивідуально визначені.

Посилання представника ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_5 не подавала апеляційну скаргу на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2012 року, за результатом розгляду якої апеляційним судом було скасовано право власності ПАТ «КБ «Глобус» на спірні об'єкти нерухомості не мають правого значення для правильного вирішення спору, адже рішення Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року до цього часу є чинним та не скасовано, в тому числі з наведених обставин.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм ст. ст. 203, 215, 388 ЦК України вважаються колегією суддів власними тлумаченнями представником відповідача спірних правовідносин, оскільки у даному випадку позивач звернуся із зустрічним позовом про витребування майна від особи, яка не була стороною недійсного правочину (добросовісного набувача), не порушуючи питання про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна (договорів дарування), які були вчинені після недійсного правочину.

Не зайвим буде зазначити, що вимоги основного та зустрічного позову є взаємопов'язані, тобто виникли з одних правовідносин, а тому задоволення зустрічного позову про визнання правочинів недійсними та витребування майна із чужого незаконного володінняповністю виключає можливість задоволення основного позову про виселення.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених позовів та в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 4 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Антоненко

М.А. Поліщук