У х в а л а

іменем україни

15 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Маляренка А.В.,

Парінової І.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А.В., про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 14 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VIUOGI. За цим договором банк зобов'язувався надати ОСОБА_3 кредит у сумі 140 тис. грн строком до 14 грудня 2021 року, а ОСОБА_3 повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним.

На забезпечення виконання кредитного договору, сторони уклали договір іпотеки № VIUOGI від 14 грудня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, хоча вона є власницею лише 2/3 частини цієї квартири, решта 1/3 частина квартири належить ОСОБА_2

Незважаючи на вказане приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич A.B. нотаріально посвідчила такий договір іпотеки, вказуючи про те, що стороною договору є також ОСОБА_2, але остання договір іпотеки не підписувала.

У п. 1.1 договору іпотеки зазначено, що 2/3 частини квартири, що передається в іпотеку, складається з: коридору 29-1, вбиральні 29-2, ванни 29-3, кухні 29-4, кімнати 29-5, 29-7; кладової 29-6 та балкона 29-8, що не відповідає дійсності, тому що вказані складові становлять 100 % квартири, а не її 2/3 частини.

У п.1.2 договору вказано, що предмет іпотеки зареєстрований, як окремий виділений в натурі об'єкт права власності, в той час, як 2/3 частини квартири не було виділено в натурі та не було зареєстровано право власності на цю частину квартири, як на окремий об'єкт нерухомого майна.

Про невідповідність умов договору іпотеки діючому законодавству позивачам стало відомо лише в 2015 році.

Позивачі просили поновити строк звернення до суду за захистом свого порушеного права щодо визнання недійсним договору іпотеки та визнати недійсним договір іпотеки від 14 грудня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 червня 2015 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено.

Поновлено позивачам строк звернення до суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за захистом свого порушеного права щодо визнання недійсним договору іпотеки від 14 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А.В., зареєстрованого в реєстрі № 3050.

Визнано недійсним договір іпотеки від 14 грудня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А.В., зареєстрованого в реєстрі № 3050.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09 листопада 2015 року рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог апеляційний суд указував на те, що квартира яка передана в іпотеку належала на праві власності ОСОБА_3 в розмірі 2/3 частини цієї квартири та ОСОБА_2 в розмірі 1/3 її частини. 14 грудня 2007 року в день укладання спірного договору іпотеки ОСОБА_2 надала свою згоду на передачу ОСОБА_3 в іпотеку 2/3 частин спірної квартири.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Установлено, що 14 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_3 укладено кредитний договір.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Отже, встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 листопада 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення апеляційного суду Вінницької області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: А.В. Маляренко

І.К. Парінова