Справа № 521/9974/15-ц
Пр № 2/521/507/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" лютого 2016 р. Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мазун І.А,

за участю секретаря Бурдейного В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м.Одеси звернувся ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_5,ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що йому на підставі договору дарування від 27.02.2004р. належить 186/1000 частин комунальної квартири АДРЕСА_1. Площа його 186/1000 частини в даній квартирі становить 20,33кв.м., у тому числі і житлової -77,6кв.м.

На даній площі зареєстровані сестра позивача ОСОБА_5 та її двоє неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4, які тривалий час на ній не проживають, оскільки на початку 2009 року дітей забрала проживати до себе бабуся дітей ОСОБА_2.Т., яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 08 квітня 2013 року відповідачка позбавлена батьківських прав відносно дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, опікуном над ними призначено ОСОБА_2.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати ОСОБА_5, неповнолітніх - ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою №9-А у будинку №26 по вул..Прохорівській в м.Одесі..

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 17 листопада 2015 року позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_5 про визнання втратившою право користування жилим приміщенням залишена без розгляду у зв»язку зі смертю ОСОБА_5.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представники ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, сповіщений належним чином

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Та відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Позивачу на підставі договору дарування від 27 лютого 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 22.03.2004р., належить 186/1000 частин комунальної квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається з п»яти кімнат, загальною площею 109кв.м., житловою площею 77,6кв.м.. Площа його 186/1000 частини в даній квартирі становить 20,33кв.м., у тому числі і житлової -77,6кв.м.

Згідно довідки про склад сім»ї та реєстрацію від 12.06.2015р. у кімнаті площею 20,33кв.м. квартири АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_5 з 24.02.2006р., ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 - з 30.01.2008р., та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 24.02.2006р.

Як вказував позивач, на початку 2006 року до нього звернулася його рідна сестра ОСОБА_5 і попросила зареєструвати її та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 для того, щоб отримувати допомогу на дитину. В подальшому у відповідачки народився син ОСОБА_4, який теж був зареєстрований в квартирі позивача.

Вироком Малиновського районного суду м.Одеси від 27.09.2012р. ОСОБА_5 була визнана винною по ст.311 ч.2 КК України та їй було призначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки.

З висновку органу опіки та піклування Малиновської райадміністрації Одеської міської ради від 01.10.2012р. вбачається, що ОСОБА_5, яка зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4, фактично з дітьми не проживає, зловживає спиртними напоями, дітей покинула на бабусю, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 08 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_5 позбавлено батьківських прав відносно дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, опікуном над ними призначено ОСОБА_2.

Судом оглянута цивільна справа № 1519/18032/2012 за позовом ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки.

В матеріалах цієї справи є довідки Гандрабурівської сільської ради Ананьївського району Одеської області від 2012 року про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживають на території Гандрабурівської сільської ради Ананьївського району Одеської області в житловому будинку по вул.Чкалова,81, який належить ОСОБА_2 на підставі погосподарської книги №03, разом з бабусею ОСОБА_2, тіткою ОСОБА_7 та онуками, ОСОБА_4 відвідує дитячий заклад «Івушка» с.Гандрабури з 2010 року. Згідно довідки загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 с.Гандрабури від 06.07.2011р. ОСОБА_3 дійсно буде зарахований в списки учнів першого класу вищезазначеної школи. Згідно довідки загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 с.Гандрабури від 18.01.2012р. ОСОБА_3 навчається в даній школі в 1-му класі. Також в матеріалах цієї справи є акт опитування саідків від 14.02.2012р., в якому зазначено, що дійсно діти ОСОБА_3, 2004р.н. та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, дійсно фактично проживають на території Гандрабурівської сільської ради Ананьївського району Одеської області в період з 2005р. та з 2007 року, відповідно, по теперішній час та знаходяться на утриманні бабусі ОСОБА_2 та рідної тітки ОСОБА_7

Вироком Малиновського районного суду м.Одеси від 29.09.2013р. ОСОБА_5 визнана винною в скоєнні злочинів, передбачених ст.307 ч.1, ст.307 ч.2 КК України та призначене остаточне покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В матеріалах справи є акт від 12.06.2015р., підписаний ОСОБА_8, ОСОБА_9. ОСОБА_10, з якого вбачається, що ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_3 не проживають з 2009 року, участі в утриманні житла не приймають, особистих речей та (або) речей повсякденного використання, які б належали ОСОБА_5, немає.

З приводу підписання цього акту судом в якості свідків були допитані особи, які підписали вказаний акт.

Так свідок ОСОБА_9, яка є дружиною позивача, пояснила, що вона не є мешканцем будинку №26 по вул.Прохорівській в м.Одесі та постійно не проживала в спірній квартирі, однак вона періодично приїзджала в спірну квартиру, в якій до 2009 року періодично проживала ОСОБА_5 та в яку позивач в 2013 році тільки провів світло. Як ОСОБА_5, так і ОСОБА_11 ніколи ні за що не платили, перешкод у користуванні їм ніхто не чинив.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що вона проживає у кімнаті квартири АДРЕСА_4, яка належить позивачу, з кінця вересня початку жовтня 2013 року, оплачує виниклі борги за квартиру, сплачує комунальні послуги та в подальшому має намір викупити цю кімнату. Про те, що сім»я ОСОБА_5 не проживає в спірній квартирі з 2009 року їй відомо зі слів сусідів.

Свідок ОСОБА_8, який є сусідом позивача та власником 154/1000 частин квартири АДРЕСА_3 суду повідомив, що проживає в своїй кімнаті з 2010 року, в цьому ж році він декілька раз бачив одну ОСОБА_5 на кухні, дітей ніколи не бачив. Про те, що ОСОБА_5 не живе в кімнаті позивача з 2009 року йому відомо від сусідів.

Суд критично ставиться до пояснень допитаних свідків, оскільки вони не проживали в ІНФОРМАЦІЯ_6 в 2009 році, а отже не могли знати, що ОСОБА_5 та її діти саме з цього часу не проживають у кімнаті позивача. Що стосується показань свідка ОСОБА_9, суд зазначає, що вона не є мешканкою будинку №26 по вул.Прохорівській в м.Одесі, як вказано в акті, крім того є дружиною позивача, а отже може бути зацікавленою особою.

Допитаний в судовому засіданні свідок відповідачки ОСОБА_13 показала, що знає відповідачку ОСОБА_5І 12 років і їй відомо, що вона мешкала по вул.Прохорівській,26 в м.Одесі до січня 2011 року, поки не була затримана органами міліції. Свідку відомо, що після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_5 скаржилася їй, що позивач не пускає її у квартиру та побив її, а в квартирі живуть сторонні особи. Також свідок пояснила, що неповнолітні діти відповідачки проживають з бабусею з 2011 року.

Однак, відповідачкою не оспорюється, той факт, що неповнолітній ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі з 2011 року, а неповнолітній ОСОБА_4 з 2012р. З цього часу діти проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Представником відповідачки ОСОБА_2 було заявлено клопотання стосовно витребування доказів щодо звернень ОСОБА_5 до правоохоронних органів з приводу неможливості вселення у квартиру АДРЕСА_4.

Згідно повідомлень Малиновського ВП в м.Одесі ГУНП України в Одеській області від 01.02.2016р. суд повідомлено про ти, що інформація щодо звернень ОСОБА_5 за фактом протиправних дій відносно неї у 2015 році відсутня.

Суд також зазначає, що провадження у справі було відкрито 23 червня 2015 року і лише 10.09.2015р. ОСОБА_7 звернулася до правоохоронних органів із заявою про перешкоди позивачем її матері та дітям, опікуном яких вона є, у користуванні квартирою №9-А по вул.Прохорівській,26 в м.Одесі.

Згідно ст. ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. На теперішній час місцем проживання неповнолітніх дітей є с.Гандрабури Ананьївського району Одеської області.

Таким чином, суд встановив, що з 2011р. по 10.09.2015р. опікун малолітнього ОСОБА_3. та неповнолітнього ОСОБА_4 спірною житловою площею не цікавилася, перешкод у користуванні їй та неповнолітнім дітям ніхто не чинив, до правоохоронних органів вона не зверталася, а отже доказів поважності непроживання в спірному житлі у неї немає.

Судом встановлено, що неповнолітні діти у спірній квартири не проживають більше одного року, не являються членами сім»ї позивача, їх опікун не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймає участь у спільному побуті, а отже вони вважаються такими, що втратили право користування житловою квартирою.

Відповідно до ст. 7 ч. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України під час розгляду справи №6-158цс14 (Постанова від 05 листопада 2014 року).

Частиною 3 статті 10 Цивільного процесуального Кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.16, 316, 319, 321, 391, ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, ст.ст.10, 11, 60, 208-209, 212-215, 217-218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_13 ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою №9-А у будинку №26 по вул..Прохорівській в м.Одесі..

Встановити порядок виконання рішення суду, яким зазначити, що воно є підставою для Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області для зняття ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_5.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк зі дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А.МАЗУН