Номер провадження: 22-ц/785/4916/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Кравця Ю.І., Фальчука В.П.

при секретарі: Лопотані В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 19 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства „УкрСоцбанк, ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання іпотечного договору недійсним, скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону відчуження жилого приміщення та скасування запису в Державному реєстрі іпотек про обтяження жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4 звернулася до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, та просила визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 20 травня 2008 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5, застосувавши наслідки недійсності Іпотечного договору від 20 травня 2008 року: - скасувати запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону відчуження жилого приміщення - квартири загальною площею 67,0 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що 20 травня 2008 року був внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на підставі Іпотечного договору від 20 травня 2008 року; - скасувати запис в Державному реєстрі іпотек про обтяження жилого приміщення - квартири загальною площею 67,0 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що 20 травня 2008 року був внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 до Державного реєстру іпотек на підставі Іпотечного договору від 20 травня 2008 року. Зобов'язати приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, а саме: - виключити запис з Державного реєстрі іпотек про обтяження жилого приміщення - квартири загальною площею 67,0 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1; - виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону відчуження жилого приміщення - квартири загальною площею 67,0 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що з жовтня 2005 року позивач проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5. Спочатку вони разом проживали та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_2. В листопаді 2005 року вони обвінчалися у церкві та отримали свідоцтво про вінчання. Таким чином, фактичні сімейні відносини між ними існують із жовтня 2005 року. Під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у них народилася дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої зазначений ОСОБА_5. 04 жовтня 2012 року шлюб між ними було зареєстровано. Факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства в період з жовтня 2005 року до 04 жовтня 2012 року визнаний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року.

20 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстраційний №875, ними було придбано трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3. Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на ОСОБА_5. Право власності також було зареєстровано на нього.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2015 року зазначена квартира була визнана об'єктом спільної сумісної власності та за позивачем визнано право власності на ? частку квартири.

З травня 2008 року й на даний момент позивач з дочкою та відповідачем ОСОБА_5 проживають у квартирі загальною площею 67,0 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Крім вищезазначеної квартири, іншої жилої площі для проживання у позивача з дочкою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, немає. Проте, в ході розгляду Малиновським районним судом м. Одеси справи про визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину квартири позивач дізналась, що між відповідачем ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір від 20 травня 2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та відповідно до якого ОСОБА_5 у забезпечення виконання зобов'язання передбаченого Кредитним договором від 20 травня 2008 року передав Банку в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру загальною площею 67,0 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а Банк прийняв його у іпотеку та набув право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами ОСОБА_5. Іпотечний договір укладений між відповідачами ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5, вчинений з порушенням норм чинного законодавства України, суперечить правам та інтересам малолітньої ОСОБА_4, а тому повинен бути визнаний недійсним.

Таким чином, як вважає позивач, наслідком визнання Іпотечного договору недійсним є скасування заборони відчуження предмета іпотеки і вилучення відповідного запису з Єдиного реєстру заборон. Окрім того, підставою для визнання іпотечного договору, укладеного між відповідачами 20 травня 2008 року є також й те, що під час його укладення було порушено вимогу ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України про обов'язковість нотаріально засвідченої згоди позивача на укладення іпотечного договору. Вона таку згоду не давала. Оскільки цей договір виходить за межі дрібного побутового, відсутність нотаріально засвідченої згоди на укладення договору є підставою для звернення до суду з позовом про визнання його недійсним.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 19 квітня 2016 року позов ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 20 травня 2008 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5, застосувавши наслідки недійсності Іпотечного договору від 20 травня 2008 року:

- скасовано запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону відчуження жилого приміщення - квартири загальною площею 67,0 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що 20 травня 2008 року був внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на підставі Іпотечного договору від 20 травня 2008 року;

- скасовано запис в Державному реєстрі іпотек про обтяження жилого приміщення - квартири загальною площею 67,0 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що 20 травня 2008 року був внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 до Державного реєстру іпотек на підставі Іпотечного договору від 20 травня 2008 року.

Встановлено порядок виконання рішення суду, за яким після набрання ним законної сили, це рішення є підставою для приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 для:

- виключення запису з Державного реєстру іпотек про обтяження жилого приміщення - квартири загальною площею 67,0 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1;

- виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону відчуження жилого приміщення - квартири загальною площею 67,0 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ПАТ „Укрсоцбанк ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 19 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, визнаючи недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 20 травня 2008 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5, застосовуючи наслідки недійсності правочину, скасовуючи запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек відповідно про заборону відчуження жилого приміщення та про обтяження жилого приміщення, встановлюючи порядок виконання рішення, суд першої інстанції виходив з того, що право малолітніх дітей на житло є одним з основоположних прав дитини, гарантованих державою, і є переважним правом у порівнянні із правом власника на вільне розпорядження своїм житлом усупереч інтересам дитини. Однак, в порушення вищезазначених норм чинного законодавства України відповідачами не було отримано згоду органу опіки і піклування на укладення Іпотечного договору. Укладення такого Іпотечного договору, яким передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру за адресою: м« ОСОБА_8, АДРЕСА_4, яка перебуває з 2008 року у користуванні малолітньої ОСОБА_4, порушує права малолітньої дитини на житло. Крім того, під час укладення договору іпотеки 20.05.2008 року було порушено вимогу ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України про обов'язковість нотаріально засвідченої згоди ОСОБА_3 на укладення іпотечного договору, але остання таку згоду не давала. Наслідком визнання Іпотечного договору недійсним є скасування заборони відчуження предмета іпотеки і вилучення відповідного запису з Єдиного реєстру заборон, а також скасування та виключення запису з Реєстру іпотек про обтяження майна іпотекою.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

- з жовтня 2005 року ОСОБА_3 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2;

- 06 листопада 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зробили таїнство вінчання, згідно до відповідного свідоцтва, виданого церквою м. Одеси;

- під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у них народилася дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої зазначений ОСОБА_5;

- 04 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище - Кривенко) ОСОБА_9 було зареєстровано, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії І-ЖД №178404 від 04 жовтня 2012 року, запис №1418;

- факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства в період з жовтня 2005 року до 04 жовтня 2012 року визнаний рішенням Малиновського районного суду м, ОСОБА_8 від 21 січня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 листопада 2015 року;

- 20 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, р. № 875, ОСОБА_5 було придбано трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3. Право власності було зареєстровано за ОСОБА_5;

- рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2015 року зазначена квартира була визнана об'єктом спільної сумісної власності та за ОСОБА_3 визнано право власності на ? частку квартири;

- з травня 2008 року й на даний момент ОСОБА_3 з дочкою ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_5 проживають у квартирі загальною площею 67,0 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та яка належить їм на праві спільної сумісної власності;

- 20 травня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та відповідно до якого ОСОБА_5 у забезпечення виконання зобов'язання передбаченого Кредитним договором від 20 травня 2008 року передав Банку в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру загальною площею 67,0 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а Банк прийняв його у іпотеку та набув право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами ОСОБА_5.

Як вбачається зі змісту договору іпотеки (п. 1.14) іпотекодавець засвідчив, що майно придбав неодружений, на особисті кошти, про що свідчить його заява, яка зберігається у справі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зміст якої доведено до відома другої сторони.

Крім того, згідно з п. 1.3.1. кредитного договору від 20.05.2008 року позичальник гарантував, що на момент підписання договору не існує подій, що створюють загрозу неналежного виконання цього договору, про які він не повідомив кредитору.

У пункті 1.4. кредитного договору сторони домовилися про те, що умовою видачі кредиту для придбання спірної вкартири є обов`язкова передача її в іпотеку для забезпечення зобов`язання повернення позичальником кредитних коштів.

Крім того, при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_5 повідомив продавців про відсутність у нього дружини, дітей та про не перебування у фактичних шлюбних відносинах.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) зясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивачка зазначила факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, і як слідство цього, з посиланням на відповідні норми законодавства, зазначила про порушення прав своєї неповнолітньої дитини, проте не посилалася на конкретні факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору та не вказала в чому саме полягало його порушення.

Спірна квартира була придбана за 748800 грн., що на час придбання 20.05.2008 року становило 148 277 доларів США, з яких 126 000 доларів США ОСОБА_5 було взято в кредит, решта -22277 доларів США сплачена не за рахунок кредитних коштів.

Договір кредиту, договір купівлі-продажу спірної квартири та договір іпотеки були укладені в один і той самий день 20.05.2008 року.

Іпотекодавець, беручи кошти для придбання спірної квартири в кредит, укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири та передаючи її в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, не визнавав право власності та право проживання дитини в жилому приміщенні та взагалі замовчав наявність у нього неповнолітньої дитини, про що повідомив, як продавцям квартири, так і іпотекодержателю.

Зі змісту рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2015 року, яке вступило в законну силу, вбачається, що ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частину квартири, зазначила, що спірна квартира була придбана 20.05.2008 року за суму еквівалентну 148277 доларів США, з яких 22277 доларів США були їх з ОСОБА_5 спільними сімейними коштами та не заперечувала, що 126 000 доларів були запозичені ОСОБА_5 в ПАТ «Укрсоцбанк».

Отже, позивачка знала про укладення договору кредиту, оскільки їх спільних з ОСОБА_5 сімейних коштів (22277 доларів США) не вистачало на прибання квартири вартістю еквівалентну 148277 доларів США.

Оскільки однією з умов надання грошових коштів в кредит на придбання спірної квартир була передача квартири в іпотеку, ОСОБА_3 не могла не знати та зобов`язана була знати також про необхідність укладення ОСОБА_5 іпотечного договору і про передачу спірної квартири в іпотеку.

В свою чергу ПАТ «Укрсоцбанк» не міг знати про проживання на час укладення кредитного та іпотечного договорів ОСОБА_5 з ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах. Сам ОСОБА_5 даний факт приховав і від кредитора і від продавців спірної квартири, надавши неправдиву інформацію у письмовій заяві, яка була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу.

Отже, Банком були вжиті необхідні заходи для з`ясування сімейного положення позичальника і з урахуванням поданих позичальником письмових заяв, Банк вправі був очікувати та очікував добросовісної поведінки позичальника та іпотекодателя ОСОБА_5 Фактів, що Банк та ОСОБА_5 недобросовісно діяли спільно (разом) не встановлено.

Таким чином, до набуття ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру внаслідок укладення договору купівлі-продажу 20.05.2008 року в тому числі переважною більшістю за рахунок кредитних коштів ПАТ «Укрсоцбанк», ані сам ОСОБА_5, ані позивач ОСОБА_3, ані їх малолітня дочка ОСОБА_4 у спірну квартиру не вселялися та у вказаній квартирі не мешкали, не були зареєстровані, а сама квартира нікому з них не належала.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_4 на користування житлом.

Отже, у справі, рішення у якій переглядається в апеляційному порядку , районний суд неправильно застосував норми статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 177 СК України.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, що в розумінні ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Ураховуючи викладене, ухвалене у справі судом першої інстанції судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 яка діє від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ПАТ „УкрСоцбанк, ОСОБА_5 про визнання іпотечного договору недійсним, скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону відчуження жилого приміщення та скасування запису в Державному реєстрі іпотек про обтяження жилого приміщення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 19 квітня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, яка діє від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства „УкрСоцбанк, ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання іпотечного договору недійсним, скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону відчуження жилого приміщення та скасування запису в Державному реєстрі іпотек про обтяження жилого приміщення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Ю.І. Кравець

ОСОБА_10