У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Закропивного О.В.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 16 жовтня 2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_6, останній отримав кредит у розмірі 350 000 грн на умовах, визначених договором, з терміном повернення до 16 жовтня 2014 року.

Виконання умов указаного договору забезпечено договорами поруки, укладеними того ж дня між Банком та ОСОБА_7 та

ОСОБА_8, із кожним окремо.

Неналежне виконання ОСОБА_6 грошових зобов'язань за кредитним договором призвело до утворення заборгованості у розмірі 478 835,35 грн, яку просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Справа слухалась судам неодноразово.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від

17 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року скасовано рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 14.13641 від 16 жовтня 2007 року в сумі 478 835 грн 35 коп., яка складається із заборгованості з оплати відсотків в розмірі 349 372 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі - 170 463 грн 10 коп.; штрафу (фіксована частина) - 250 грн; штрафу (процентна складова) - 45 745 грн 88 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами установлено, що 16 жовтня 2007 року між Банком та

ОСОБА_6 укладено кредитну угоду, за умовами якої останній отримав кредит у розмірі 350 000 грн, на умовах визначених договором, із терміном повернення до 16 жовтня 2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаною угодою того ж дня між Банком та ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено договори поруки, із кожним окремо.

У п. 6.8. кредитного договору та п. 12 договорів поруки сторони погодили збільшення позовної давності тривалістю 5 років.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від

27 січня 2011 року з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року у розмірі 459 173,52 грн, з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 солідарно стягнуто 200 грн.

В силу положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що кредитною угодою та договором про видачу траншу передбачено кінцевий термін погашення кредиту до 16 жовтня 2014 року.

У зв'язку із простроченням позичальником сплати чергових платежів банк скористався правом, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК і п.2.3.9 кредитної угоди про дострокове повернення кредиту і рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2011 р. з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 солідарно стягнуто 459173,52 грн., з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 солідарно стягнуто 200 грн. Суд стягнув заборгованість за тілом кредиту 323 981 грн 23 коп., проценти 96 827 грн 04 коп., пеню в сумі 16 452 грн 23 коп., штраф 250 грн - фіксована частина, 21 863 грн 02 коп. - процентна складова, а всього 459 373 грн 52 коп. (цивільна справа № 2-6165 Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ). Заборгованість була визначена станом на 07 травня 2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк звернувся до суду у травні 2014 року з пропуском позовної давності щодо стягнення щомісячних платежів, оскільки боржник припинив погашення кредиту 29 травня 2009 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вимога про дострокове виконання основного зобов'язання не тягне його припинення з дня набрання законної сили рішенням суду, яким задоволено таку вимогу, і не виключає стягнення процентів, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою, нарахованих до повного належного виконання умов договору. Оскільки сума основного боргу стягнута з відповідачів рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від

27 січня 2011 року - повторному стягненню не підлягає сума визначена указаним рішенням. Однак, оскільки станом на момент розгляду справи кредитне зобов'язання не виконано належним чином - є правомірним нарахування банком процентів, пені та штрафних санкцій за невиконання умов договору. Встановивши, що сума спірної заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 478 835 грн 35 коп., суд апеляційної інстанції вважав за можливе стягнути указану суму солідарно із боржника та поручителів за окремими договорами поруки.

Проте, повністю із висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Так, стягуючи суму заборгованості солідарно з відповідачів, суд апеляційної інстанції помилково вважав за можливе стягнути спірну заборгованість з боржника та поручителів за різними окремими договорами поруки солідарно.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

При цьому умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом стягнення солідарно з поручителів суми заборгованості за кредитним договором не узгоджуються з вимогами ст. 554 ЦК України та умовами договорів поруки.

Норми закону, якими регулюються правовідносини поруки, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого.

У справі, яка переглядається, встановлено, що кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, за окремими договорами поруки, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України відсутні.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-255цс15 від 24 червня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч. 1 ст. 213 ЦПК України).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Вимоги, що встановлені до змісту рішення апеляційного суду визначені у ст. 316 ЦПК України.

Так, згідно з п.3 ч. 1 ст. 316 ЦПК України у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції мають зазначатися мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставин, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносин; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Також, у цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті справи, що є складовою вимогою ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Крім того, пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанціїта ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, у порушення ст. 316 ЦПК України на указані вимоги уваги не звернув і, обмежившись висновком про те, що з відповідачів підлягає стягненню сума у розмірі 478 835 грн 35 коп., апеляційний суд не навів жодних розрахунків з яких він виходив, визначаючи таку суму заборгованості, у зв'язку із чим оскаржене судове рішення не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

Крім того, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі.

Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам відповідачів щодо правомірності одночасного включення до заборгованості пені у розмірі 170 463 грн 10 коп. та штрафів у розмірі 250 грн (фіксована частина) і 45 745 грн 88 коп. (процентна складова).

Оскільки судом апеляційної інстанції, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК Україниоскаржене судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик