Справа № 591/7304/15-ц
Провадження № 2/591/238/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Бурда Б.В.

при секретарі - Гребенькової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що згідно договору № SUC0AN11159174 від 08 липня 2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем, останній отримав кредит в розмірі 61821,17 грн. на придбання автомобіля зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07 липня 2015 року. Відповідач взяв на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за його користування, у встановлені терміни, але взятих на себе зобов'язань за кредитом не виконав, заборгованість не сплатив. 18.05.2015 року було реалізовано належний відповідачу автомобіль, якій був переданий у заставу з метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору. Отримані в від реалізації кошти в сумі 68100 грн. були направлені: 34050 грн. на погашення простроченої заборгованості за кредитом, 35050 грн. на погашенні пені. Станом на 06.10.2015 року залишок заборгованості відповідача за кредитним договором становить 247488,88 грн., яка складається з: 26 649,65 грн. заборгованості з повернення кредиту, 46781,76 грн. заборгованості про процентам, 11541,84 грн. заборгованості за комісією, 162 515,63 грн. пеня. Тому просить стягнути в з відповідача 247 488,88 грн. боргу та судові витрати понесені у справі.

В судовому засідання представник позивача позов підтримав. Також пояснив, що банком не пропущений строк позовної давності.

Відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, але до суду не з'явився. Представник відповідача подав письмові заперечення проти позову, клопотання про застосування строків давності, а також клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані суду докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 08.07.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір № SUC0AN11159174, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 61821, 17 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення до 07 липня 2015 року.

На забезпечення повного і своєчасного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором відповідач надав в заставу банку автомобіль Daewoo Nexia д/н НОМЕР_1.

Пунктом 13.2 вказаного кредитного договору передбачено, що банк, не застосовуючи судових процедур, має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог з-поміж таких: а) передача предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог; б) продаж предмета застави банком третій особі відповідно до вимог законодавства України; в) звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення договору); г) будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

Внаслідок недобросовісного виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань по кредитному договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування грошовими коштами станом на 26.02.2009 року він мав заборгованість перед банком у розмірі 65937,63 грн., яка складалася з заборгованості за кредитом в розмірі 61722,99 грн., заборгованості зі сплати відсотків 3785, 30 грн., пеня 429,34 грн. (а.с. 112).

З метою врегулювання питання щодо погашення наявної заборгованості за кредитно-заставним договором сторони обрали позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави і відповідач виконав усі залежні від нього дії та добровільно передав банку придбаний за кредитні кошти автомобіль та доручив реалізувати його за ринковою вартістю, а виручені кошти направити на погашення заборгованості, що вбачається зі складеного представником ПАТ КБ «ПриватБанк» акту про приймання автомобіля позичальника від 26.02.2009 року.

Відповідно до акту автомобіль перебуває у технічно справному стані, його передано представникам банку з оригіналом технічного паспорта та комплектом ключів.

06 березня 2009 року відповідачем видано довіреність, якою уповноважено співробітників ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснювати усі необхідні дії щодо відчуження автомобіля за ціною не нижчою 65000 грн.

Як вбачається з пояснень представників сторін у судовому засіданні та копії Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25.09.2014 року та Ухвали Апеляційного суду Сумської області від 15.11.2016 року належний відповідачу автомобіль Daewoo Nexia знято з обліку за заявою ОСОБА_3, який діяв за дорученням від імені ОСОБА_1, на підставі довідки банку про погашення кредиту від 03 квітня 2009 року № 179.

Позивач реалізував переданий йому відповідачем автомобіль 27 лютого 2015 року за 68100 грн.

Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості, яка станом на 06.01.2015 року за розрахунком позивача становить 247488,88 грн. та складається з: 26 649,65 грн. заборгованості з повернення кредиту, 46781,76 грн. заборгованості про процентам, 11541,84 грн. заборгованості за комісією, 162 515,63 грн. пеня.

Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Також у статті 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Як передбачено ч.ч.1, 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до умов кредитно-заставного договору від 08 липня 2008 року № SUC0AN11159174 сторони встановили як строк дії договору - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за договором, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - з «24» по «28» число кожного місяця (п.п.4.4, 15.1, 17.1.9 кредитно-заставного договору).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 цього Кодексу).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-2520цс15.

Як передбачено п.4.4 кредитно-заставного договору від 08 липня 2008 року № SUC0AN11159174, погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до статті 17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом.

Щомісяця, в період сплати позичальник зобов'язаний сплатити щомісячний платіж в розмірі 1581,77 грн. для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним (п.17.8 кредитно-заставного договору).

При цьому, періодом сплати сторони кредитного договору визначили з 24 по 28 число кожного місяця (п.17.1.9 договору).

А у п.14.11 вказаного договору сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у п'ять років.

Судом встановлено, що відповідач здійснив останній платіж за кредитним договором 09 лютого 2009 року в сумі 470 грн., які були спрямовані на: погашення процентів - в сумі 417,90 грн., погашення пені - в сумі 52,10 грн., після чого ніяких платежів не здійснював.

Таким чином, враховуючи, що право у позивача на пред'явлення позову про стягнення заборгованості за вказаним кредитно-заставним договором виникло з 29 березня 2009 року, тобто з моменту несплати відповідачем чергового платежу, однак з даним позовом банк звернувся до суду лише 12 жовтня 2015 року, тому суд вважає що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Доводи представника позивача про те, що строк позовної давності банком порушено не було спростовуються вищенаведеними нормами права та обставинами справи, оскільки, як вже зазначалося судом, останній платіж відповідачем здійснено 09 лютого 2009 року, тому за умовами укладеного між сторонами кредитно-заставного договору у банку виникло право вимагати повернення кредиту, а у відповідача - обов'язок виконати зобов'язання у повному обсязі.

За наведених вище обставин та врахувавши, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, суд вважає що у задоволенні позову належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя