Справа № 703/67/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Васильківської Т.В.

секретар судових засідань Палієв В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ТОВ «Сміла Енергоінвест» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з центрального опалення місць загального користування,-

встановив:

У січні 2016 року ТОВ «Сміла Енергоінвест» звернулося до суду позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги із централізованого опалення місць загального користування, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є постачальником теплової енергії до будинку № АДРЕСА_1, та власником квартири НОМЕР_1 цього будинку є відповідач, який встановив у своїй квартирі індивідуальне опалення та від'єднався від системи центрального теплопостачання, а тому зобов'язаний оплачувати позивачу послугу з опалення місць загального користування.

Позивач стверджує, що відповідач не оплачує за послугу опалення місць загального користування у відповідному будинку, в зв'язку з чим у них утворилася заборгованість за спожиту теплову енергію на суму 1174 грн. 16 коп.

Представник позивача в судове засідання не з'явилась, але надала до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, просила стягнути з відповідача заборгованість по оплаті наданих послуг з опалення місць загального користування в сумі 1174 грн. 16 коп., та судові витрати по справі на сплату судового збору при зверненні із заявою про видачу судового наказу і при зверненні з позовом, що загалом становлять 1218 грн.

Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву в якій просив справу розглядати у його відсутність, в задоволенні позову відмовити, застосувавши строк позовної давності, та врахувавши, що частину заборгованості, яка не охоплюється строком позовної давності він сплатив, про що надав суду на загальну сумі 391 грн.

Врахувавши думку представника позивача та відповідача, висловлену у письмовій формі, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

Рішенням виконкому Смілянської міської ради № 661 від 21 червня 2007 року, до якого внесено зміни рішенням виконкому Смілянської міської ради № 651 від 20 жовтня 2010 року, визначено виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді, яким в тому числі визначено і позивача. Також рішеннями виконкому Смілянської міської ради №652 від 20 жовтня 2010 року та № 261 від 22 квітня 2011 року встановлені тарифи на послуги з теплопостачання для населення. Починаючи з листопада 2014 року позивачу встановлені тарифи на послуги з теплопостачання для населення, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №146 від 17 жовтня 2014 року.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, їх учасниками відповідно є власник, споживач, виконавець, виробник. За ст. 20 цього ж Закону України споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Разом з тим, відсутність укладеного між сторонами договору не звільняє споживачів від оплати наданих їм житлово-комунальних послуг за затвердженими в установленому порядку тарифами, що прямо передбачено ч. 2 ст. 162 Житлового кодексу України та п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

На підтвердження своїх вимог позивач посилався на те, що за п. 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року, споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Також представник позивача посилалась на те, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути акти цивільного законодавства та акти органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. В даному випадку такими є Постанова КМУ № 630 та рішення виконкому Смілянської міської ради про визначення надавачів послуги та встановлення тарифів на відповідні комунальні послуги.

Крім того додатком до Наказу № 47 від 22 лютого 2008 року Мінжитлокомунгоспу являються рекомендації щодо застосування вказаної Методики, де зазначено, що в ній наведені розрахункові усереднені дані річного споживання теплової енергії на опалення МЗК для будинків, зведених за типовими для всіх областей України проектами масових серій до 1995 року, за умов додержання закладених в проекті архітектурно-конструктивних та інженерних рішень, якими можна скористатися для розрахунків при відсутності проектних даних. Розрахунок вартості відповідної послуги проводиться згідно СніП2.04.05-91.

Також з позовної заяви вбачається, що оплата за опалення МЗК є фактично компенсацією втрат, які несе теплопостачальна організація при наданні послуг з теплопостачання, в тому числі і до багатоповерхових будинків. Компенсація цих втрат визначена відповідною Методикою, якою користується і позивач при здійсненні нарахувань. Опалення МЗК здійснюється через втрати тепла на розподільчих трубопроводах у підвалах, огороджувальних конструкціях, якими є стіни квартир, де здійснюється централізоване теплопостачання, та за рахунок труб подачі тепла, що йдуть по квартирах у перекриттях між поверхами. Для визначення втрат на розподільчих трубопроводах, в зв'язку зі скаргами споживачів послуги, у 2011 році у всіх будинках була проведена перевірка стану ізоляції на цих трубопроводах, визначена їх довжина та діаметр, про що складено відповідні акти по кожному будинку. В будинку, де проживє відповідач така перевірка також була проведена з зазначенням, по яких трубах дотримано нормативів щодо їх ізоляції та по яких ні (а.с.15). Оскільки даний будинок є типовим, побудови до 1995 року, то при розрахунку плати за МЗК, враховуються втрати тепла на розподільчих трубопроводах, що відповідають нормативу при будівництві, хоча фактично ці втрати є більшими. Крім того через високу плату за МЗК, яка виходить при нарахуванні з читким дотримання вимог Методики, підприємство прийняло рішення про взяття на себе частини втрат та з лютого 2013 року при здійсненні розрахунків враховується лише показник по розподільчих трубопроводах у підвалах, без врахування втрат через огороджувальні конструкції та міжповерхові перекриття, а також враховується усереднений 4% процент втрат від теплового навантаження на будинок, оскільки нормативними документами він передбачений в межах від 2% до 7%. Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості (а.с.16).

Будинок в якому проживає відповідач є типовим, побудови до 1995 року, тому відповідно до п.1.3 Методики позивачем здійснюються відповідні розрахунки, як для такого, що обладнаний системою опалення МЗК, при цьому відповідно до роз'яснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ України відсутність опалювальних приладів не підтверджує відсутності системи опалення у місцях загального користування. В свою чергу відповідач не надав суду доказів, що підтверджували б факт побудови будинку № АДРЕСА_1 за індивідуальним проектом, що зумовлює відсутність системи опалення місць загального користування.

За таких обставин правомірність розрахунку, наданого позивачем, наявними в справі доказами не спростована.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Таким чином судом встановлено, що нарахування оплати за МЗК товариством здійснюється відповідно до вимог діючого законодавства та існуючих нормативних документів, відповідач послугу фактично отримує, відповідно до існуючих нормативних документів, а тому повинен її оплачувати, в зв'язку з чим позов підлягає до задоволення.

Разом з тим відповідач у своїй заяві просив застосувати строки позовної давності, що передбачено ст. 267 ЦК України. Оскільки звернення до суду з заявою про видачу судового наказу перериває строки позовної давності, загальний строк якої становить 3 роки, відповідно до ст. 257 ЦК України, а така заява охоплювала період з жовтня 2010 року по квітень 2015 року включно, та була подана до суду у вересні 2015 року, то судом визнано, що позовні вимоги, заявлені в межах позовної давності включають період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року на суму 390 грн. 21 коп. коп.. В решті позовних вимог слід відмовити у зв'язку з пропущенням строку позовної давності.

Судом встановлено, що відповідач сплатив позивачу заборгованість в сумі 391 грн., що підтверджується копіями квитанцій, а тому вимога позивача про стягнення з нього заборгованості за період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року в сумі 390 грн. 21 коп. також не підлягає до задоволення, у зв'язку з добровільним її виконанням.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат справі у вигляді судового збору суд враховує, що вони складаються з двох платежів: за видачу судового наказу та подання позову. Оскільки повернення витрат за видачу судового наказу не передбачено діючим законодавством, то питання про розподіл судових витрат у даній справі стосується лише сплаченого позивачем судового збору при подачі позову в сумі 1096 грн. 20 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує положення вимог ч.1 ст.88 та ч.1 ст. 89 ЦПК України, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно сумі позовних вимог в задоволенні яких відмовлено у зв'язку з добровільною сплатою суми боргу, що становлять 363 грн. 94 коп. що дорівнює 33,2 відсотки від сплаченого судового збору.

На підставі ст. ст. 67, 68 ЖК України, ст. ст. 19,20 ЗУ „Про житлово-комунальні послуги", ст. ст. 24, 25 ЗУ „Про теплопостачання", Постанови КМУ № 630 від 21 липня 2005 року, керуючись ст. ст. 10, 59, 60, 88, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в сумі 783 грн. 95 коп. за період з жовтня 2010 по вересень 2012 року у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в сумі 390 грн. 21 коп. за період з жовтня 2012 по квітень 2015 року у зв'язку зі добровільною сплатою суми заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Сміла Енергоінвест» судові витрати в сумі 363 грн. 94 коп.

В стягненні з відповідача решти судових витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайсуд шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Головуючий Т.В. Васильківська