Ухвала

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 13 листопада 2008 року № 2029-047/08Р, яка утворилася станом на 03 червня 2015 року, у сумі 63 775 грн 50 коп., із яких: 23 773 грн 61 коп. - заборгованість за кредитом; 8 687 грн 30 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 22 964 грн 56 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 8 350 грн 03 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 листопада 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 2029-047/08Р, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 68 тис. грн зі сплатою 20,49 % річних для придбання автомобіля та сплати страхових платежів за договорами страхування автомобіля. Згідно з п. 4.4 кредитного договору позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами у сумі 1 134 грн щомісяця до 10-го числа наступного місяця. Проценти за користування кредитом відповідно до п. 4.5 кредитного договору підлягали сплаті позичальником щомісяця у строк до 10-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування процентів, а також у момент припинення дії кредитного договору, зазначеного в п. 1.2 кредитного договору. Пунктом 10.1 кредитного договору передбачено, що за порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п. 1.2 кредитного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення. На забезпечення належного виконання зобов'язання та захисту майнових інтересів позивача як кредитодавця на випадок порушення зобов'язання позичальником, 13 листопада 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір поруки № 2029-047/08Р, відповідно до якого поручитель зобов'язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов'язань позичальником за кредитним договором.

Позивач зазначив, що позичальник неналежним чином виконував зобов'язання щодо сплати щомісячних внесків за кредитом та процентів за користування кредитом, унаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 63 775 грн 50 коп., із яких: 23 773 грн 61 коп. - заборгованість за кредитом; 8 687 грн 30 коп. - заборгованість за процентами; 22 964 грн 56 коп. - неустойка (пеня) за кредитом; 8 350 грн 03 коп. - неустойка (пеня) за процентами, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів, а також 1 218 грн судового збору.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 березня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» 5 441 грн 71 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом та пеню за процентами у сумі 2 253 грн 01 коп., а всього - 7 694 грн 72 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 23 червня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким зазначений позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 63 775 грн 50 коп., із яких: 23 773 грн 61 коп. - заборгованість за кредитом; 8 687 грн 30 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 22 964 грн 56 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 8 350 грн 03 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову і стягнення солідарно з нього і поручителя на користь банку заборгованості за процентами за користування кредитом та пені за процентами в загальній сумі 7 694 грн 72 коп.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 599 ЦК Українизобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Так, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 261 ЦК України установлено, що перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК Україникредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання - вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Розглядаючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що у п. 4.4 кредитного договору сторони встановили графік та порядок погашення суми основної заборгованості шляхом виплати щомісячних платежів протягом всього часу дії договору в розмірі 1 134 грн до 10-го числа місяця, наступного за місяцем у графіку, та 1 094 грн в останній місяць користування кредитом, з кінцевим терміном основного зобов'язання до 13 листопада 2013 року.

Виходячи з вищевикладеного, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання позичальника із повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

За порушення термінів погашення заборгованості за кредитом або внесення процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, зазначеної в п. 1.2 договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення (п. 10.1).

Пунктом 9.1 розділу 9 «Дострокове погашення заборгованості за кредитом» кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом, належних відсотків і передбачених цим договором штрафних санкцій.

У п. 9.2 кредитного договору передбачено, що шляхом підписання цього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п. 1.2 цього договору, припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 07 лютого 2012 року і після цього жодних платежів за кредитним договором не сплачено протягом усього часу аж до моменту звернення до суду із цим позовом.

На спростування доводів представника позивача про те, що строк виконання зобов'язань за кредитним договором не змінювався, оскільки банком не направлялося позичальнику письмове повідомлення про це, суд першої інстанції правильно послався на вищевказаний п. 9.2 кредитного договору, який обґрунтовано вважав таким, що має зобов'язальний характер, оскільки п. 6.1.4 кредитного договору передбачено обов'язок позичальника при настанні подій, зазначених у п. п. 9.1, 9.2 цього договору, достроково погасити заборгованість за кредитом і відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф.

Установивши, що банк не направляв позичальнику письмового повідомлення про припинення строку користування кредитом, як того вимагає п. 9.2 кредитного договору, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що змінився строк виконання основного зобов'язання та банк мав право з 11 березня 2012 року та протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом, однак позовну заяву подав до суду лише у жовтні 2015 року, отже з позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду після спливу строку позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач.

При цьому суд правильно вважав, що після зміни строку виконання зобов'язання (11 березня 2012 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою п. п. 6.1.4, 9.2 кредитного договору позичальник був зобов'язаний достроково повернути кредит у повному обсязі.

Викладене дає підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні й справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального закону, порушив норми процесуального права щодо оцінки доказів та установлення фактів, які мають значення для вирішення справи.

Зокрема, апеляційний суд помилково вважав, що у зв'язку з недотриманням банком передбаченого договором порядку повідомлення боржника про припинення строку користування кредитом, строк виконання основного зобов'язання не змінився, адже такий висновок спростовується змістом вищевказаного п. 9.2 кредитного договору, згідно з яким про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника і вказаним пунктом договору не передбачено «порядку повідомлення», а тому апеляційний суд у достатньому обсязі не з'ясував правових наслідків такого неповідомлення.

Крім того, помилковим є висновок апеляційного суду про непропущення строку позовної давності до частини позовних вимог, враховуючи умови договору про щомісячні платежі.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України, про що у касаційній скарзі просить відповідач ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 23 червня 2016 року скасувати, рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 березня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак