Справа № 307/2108/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

12 травня 2016 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.О.,

суддів - Дроботі В.В., Бисаги Т.Ю.

при секретарі - Рогач О.Я.,

з участю: представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 22 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів, Національний банк України, про захист прав споживачів від нечесної підприємницької практики банка та про визнання права не виконувати неіснуючі зобов'язання за неукладеним кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що в 30.08.2007 року між ПАТ «Райфайзен банк Аваль» та ним був підписаний кредитний договір №014/4044/82/34476 в якому відсутні істотні умови кредитного договору щодо умов виконання зобов'язання кредитодавця надати грошові кошти (кредит) позичальникові. Також, 2007 року сторони кредитного договору № 014/4044/82/34476 не визначили та не узгодили у письмовій формі порядок надання кредиту відповідно до норм цивільного законодавства та нормативно-правових актів Національного банку України. Кредитний договір №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року є та залишається до цього часу безгрошовим зобов'язанням.

Так, як на думку позивача, ПАТ «Райфайзен банк Аваль» згідно генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій № 10 від 05.10.11 року не мав право виконувати кредитний договір 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року, так як генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій (які зазначені в договорі) була видана пізніше, через 4 роки після підписання кредитного договору №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року, що є нечесною підприємницькою практикою банку.

В кредитному договорі №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року також не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до статей 5,11,13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р. № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та п.6 ч. І ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 2007 року інформація не була надана позивачу про те, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК України та ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 5,11,13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ПАТ «Райфайзен банк Аваль» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій з надання коштів в іноземній валюті у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, лише з 05.10.2011 року на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій № 10 від 05.10.11 та додатку до даної генеральної ліцензії:

Позивач вказує, що відповідач, з урахуванням положень Закону України від 22.09.2011 N 3795Л/І "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" та ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до яких після 16.10.2011 надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, ПАТ «Райфайзен банк Аваль» відповідно до генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, мав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою протягом 11 діб, тобто виконати кредитний договір № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р. лише з 05.10.2011 року по 16.10.2011 року.

Крім того позивач стверджує, що готівкова іноземна валюта не була видана з операційної каси ПАТ «Райфайзен банк Аваль» з поточного рахунку фізичної особи за кредитним договором № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року у зв'язку з тим, що банківський (поточний) рахунок позичальнику взагалі не був відкритий.

Кредит в сумі 25000 доларів США з операційної каси банку з банківського (поточного) рахунку позивач не отримав за кредитним договором №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року банківський (поточний) рахунок на його ім'я не був відкритий в ПАТ «Райфайзен банк Аваль», що унеможливлює надання кредиту готівковою іноземною валютою з операційної каси з банківського (поточного) рахунку відповідно до імперативних норм цивільного законодавства.

Номер банківського (поточного) рахунку для надання кредиту позивач та відповідач не узгодили у письмовій формі в кредитному договорі №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року.

В кредитному договорі № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року не встановлена істотна умова - банківський (поточний) рахунок позивача, з якого надаються грошові кошти з операційної каси банку.

Таким чином, за неукладеним кредитним договором №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року неможливо було 2007 року надати йому кредит в сумі 25000 доларів США з операційної каси банку. Кредитний договір №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року слід вважати неукладеним, тому відсутні підстави для стягнення боргу за будь-яким договором про уступку права вимоги або договором факторингу за неукладеним договором.

На підставі вищенаведеного позивач просив визнати його право не виконувати неіснуючі зобов'язання перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за неукладеним кредитним договором № 014/4044/82/34376 від 30.08.2007 року.

Рішенням Тячівського районного суду від 22.12.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», де треті особи, які не заявляють самостійних вимог Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів та Національний банк України про захист прав споживачів від нечесної підприємницької практики банка та про визнання права не виконувати неіснуючі зобов'язання за неукладеним кредитним договором № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р. (безгрошове зобов'язання) - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 Вказує, що сторони кредитного договору не досягнули згоди щодо істотних умов договору, а саме: відкриття рахунків для надання та обслуговування кредитного договору та стверджує, що ОСОБА_2 так і не отримав кредитні кошти в сумі 25 000 доларів США.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, що не перешкоджає суду на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України розглянути справу в їх відсутності.

Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_1 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог: Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів, Національний банк України в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Представник Національного банку України ОСОБА_5 надіслала суду пояснення в яких вказує, що Національний банк України є суб'єктом владних повноважень і тому не має права втручатися у договірні відносини, які виникли між сторонами на підставі вільного волевиявлення.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи й обговоривши підстави апеляційної скарги та заперечення на неї, вважає за необхідне її відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено та наявними в матеріалах справи доказами доведено, що 30.08.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райфайзен банк Аваль» був укладений кредитний договір №014/4044/82/34476, за яким Банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти в сумі 25 000 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних, строком 120.0 місяців з 30.08.2007 року по 29.08.2017 року включно, а ОСОБА_2 зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки шляхом внесення щомісячних платежів (а.с. 10-11).

З договору вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США.

Посилання позивача на те що відповідач не мав права видавати кредит в іноземній валюті не доведено позивачем, оскільки право банківських установ укладати договори кредитування з фізичними особами в іноземній валюті закріплено Законом України "Про банки і банківську діяльність", Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року, а також не заборонялось і нормами Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на момент укладення такого договору, оскільки нормою про заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України зазначений Закон був доповнений лише Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" № 3795 від 22.09.2011 року, який набрав законної сили 16.10.2011 року.

За наявністю у банку генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення кредитних операцій з розміщення валютних коштів на внутрішньому ринку України банк має право надавати кредити в іноземній валюті резидентам України - господарюючим суб'єктам приватної форми власності, (пункт 10 зазначеного вище Положення) без отримання індивідуальної ліцензії.

На дату видачі кредиту позивачу банк діяв на підставі ліцензії № 10 від 11.10.2006 року та дозволу №104 від 11.10. 2006 року, тобто Банк мав право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, зокрема надавати кредити в іноземній валюті (а.с. 60-62).

З врахуванням вищенаведеного, судом констатовано, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення банком операцій з іноземною валютою, у тому числі операції з надання в кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за кредитним договором № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року відповідає вимогам законодавства.

Судом встановлено, що позивач власноручно підписав та отримав при цьому один з примірників такого договору, що свідчить про те, що останньому були роз'яснені та відомі усі істотні умови такого договору, зокрема: порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки, тощо.

При цьому, на момент укладення договору позивач погодилася отримати кредит в доларах США та повертати його, сплачуючи відсотки, також в доларах США, після цього фактично отримав кредит саме у доларах США та використав ці кошти на задоволення своїх потреб.

Позивач був вільним у виборі, як фінансової установи, так і валюти кредитування.

Судом встановлено, що факт підписання та укладення кредитного договору №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року позивачем визнано та не оспорюється.

Відповідно до п. 3.2 вказаного кредитного договору, надання кредиту може здійснюватися на розсуд кредитора, зокрема, шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів кредитором з позичкового рахунку позичальника на його поточний рахунок.

Як слідує з наданої відповідачем виписки по рахунку НОМЕР_1, 31.08.2007 року кредитні кошти в сумі 25 000 дол. США були перераховані з позичкового рахунку НОМЕР_1 на поточний рахунок позичальника НОМЕР_2 та надані позичальнику для подальшого користування.

Отже відповідач виконав свій обов'язок щодо надання кредитних коштів, як передбачає п. 4.1 кредитного договору №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року.

Твердження апелянта про те, що зазначені кредитні кошти ОСОБА_2 так і не отримав, колегія судді вважає безпідставним та таким, що суперечить діям позивача.

Як встановлено судом, після укладення договору та отримання кредитних коштів, а також протягом більш ніж шести років після цього, позичальника ОСОБА_2 умови кредитного договору повністю влаштовували, про що свідчить відсутність звернень з цього приводу в установленому порядку до банку для зміни умов договору, або до суду для оспорювання таких умов.

Спростовуються також такі твердження апелянта фактичним виконанням ОСОБА_2 умов договору, шляхом повернення суми позики з нарахованими відсотками.

Як вбачається розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по кредитному договору №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року станом на 28.12.2015 року, позивачем виконувалися умови кредитного договору та вносили щомісячні платежі, останні з яких було здійснено 17.03.2015 року.

ОСОБА_2 відповідно до вказаного розрахунку, за кредитним договором №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року сплачено 18 965,30 доларів США - сума тіла кредиту та 15 837,07 доларів США - відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору №014/4044/82/34476 від 30.08.2007 року, на момент укладення кредитного договору позичальник усвідомлював та гарантував, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Позичальник не знаходиться під впливом омани, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин. Позичальник спроможній здійснити цей договір і виконання зобов'язання по ньому, оскільки він немає обмежень у праві та дієздатності. Позичальник не є жодним чином обмеженим законом, іншим нормативним актом, судовим рішенням або іншим передбаченим чинним законодавством, способом в своєму праві укладати цей договір та виконувати усі умови визначені в ньому.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Частина 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч. 1 ЦК України).

Жодна з вказаних вимог при укладенні кредитного договору з ОСОБА_2 відповідачем не порушена, а доводи представника позивача є такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, правильно дійшов висновку, що позивачем не зазначено конкретну підставу в частині порушення прав споживача для визнання права не виконувати зобов'язання за кредитним договором № 014/4044/82/34476 від 30.08.2007 р., а усі доводи зводяться до незгоди ОСОБА_2 щодо повернення кредиту.

Згідно положень ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому апеляційну скаргу відхиляє, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст. 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія судової палати ,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді :