АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/188/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Малінської С.М.,

суддів: Швецової Л.А., Піддубного Р.М.,

за участю секретарів: Єрьоменко О.В., Доля О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алексєєва Ліана Василівна, про поділ спільного майна подружжя та визнання частково недійсним шлюбного договору, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно та встановлення правового режиму майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який неодноразово уточнювала, і остаточно в редакції заяви про збільшення позовних вимог (а. с. 240-244, т. 4), просила визнати недійсним абзац 3 пункту 2 шлюбного договору, укладеного 03 червня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за номером 5365. Також, позивач просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з усіма належними відсотками, компенсаційними та індексаційними втратами наступне майно: квартиру АДРЕСА_1, паркомісце АДРЕСА_2, інвестиційні сертифікати ПВІФ «ТАУ» НВЗТ ПрАТ «КУА «Національний резерв», номінальною вартістю 1,00 грн. кількістю 9 000 000 штук на загальну вартість 9 000 000,00 грн., які були розміщені на рахунку в цінних паперах № 300608-UА10004050, відкритому на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Креді Агріколь Банк», та отриманий у 2014 році інвестиційний дохід, 100% акцій у Приватній акціонерній компанії з обмеженою відповідальністю «Сансан ЛТД», зареєстрованої відповідно до законодавства Республіки Кіпр, реєстраційний номер НЕ 318183, адреса Кіпр, Лімассол, 3030, Неоклеус Хаус, Арх. Макароу III, 195; грошові кошти, які були внесені на депозитні рахунки, відкриті на ім'я ОСОБА_2, в наступних банківських установах: ПАТ «Укрсиббанк» в сумі 484 000,00 грн., 668 097,49 грн., 2 200 000,00 грн., ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» в сумі 6 134 273,86 грн., 656 000,00 доларів США, 55 000,00 ЄВРО, ПАТ «Креді Агріколь Банк» в сумі 156 999,00 грн., 49 980,00 доларів США, 741 500,00 грн., ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України» у сумі 32 255,00 доларів США, 434 389,50 грн., 600 000,00 доларів США; а також кошти, внесені до статутного капіталу ТОВ «Слобожанський миловар» у сумі 27 227 693, 05 грн.; кошти, внесені на придбання акцій ПрАТ «ХАРМ» в сумі 368 009,00 грн.; кошти, внесені до статутного капіталу ТОВ «Хімімпекс» в сумі 3 700,00 грн.; майно та дохід ТОВ «Хімімпекс» за період з 04.06.2005 року по день винесення судового рішення; патенти на промислові зразки № № 8267, 8268, 8525, 26, 10398, 1197, 12208; автомобіль Порш Кайен, 2004 р. в., держномер НОМЕР_3.

Також, ОСОБА_1 просила суд поділити спільне майно подружжя та під час поділу відступити від засади рівності часток шляхом збільшення частки позивачки та, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1, паркомісце АДРЕСА_2; визнати за позивачкою право власності на 4 500 000,00 гривень компенсації вартості 1/2 частини інвестиційних сертифікатів ПВІФ «ТАУ» НВЗТ ПрАТ «КУА «Національний резерв», які були придбані на ім'я ОСОБА_2 та розміщені на рахунку в цінних паперах № 300608-UА10004050, відкритому на ім'я ОСОБА_2, в ПАТ «Креді Агріколь Банк», 529 133,50 гривень компенсації вартості 1/2 частини виплаченого ОСОБА_2 інвестиційного доходу - дивідендів по сертифікатам ПВІФ «ТАУ» НВЗТ ПрАТ «КУА «Національний резерв»; 50% акцій у приватній акціонерній компанії з обмеженою відповідальністю «Сансан ЛТД», зареєстрованої відповідно до законодавства Республіки Кіпр; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину грошових коштів, внесених на рахунки, відкриті на ім'я ОСОБА_2, в наступних банківських установах: в ПАТ «Укрсиббанк» в розмірі 1 100 000,00 грн., 334 048,74 грн., 242 000 грн., в ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» в розмірі 3 067 136,93 грн., 328 000,00 доларів США, 27 500,00 ЄВРО, в ПАТ «Креді Агріколь Банк» в розмірі 78 499,50 грн. та 24 990,00 доларів США, в ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України» в розмірі 16 127,50 доларів США, 81 250,00 доларів США, 217 194,75 грн., 300 000,00 доларів США.

Позивачка також просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів, внесених на рахунки, відкриті на ім'я відповідача ОСОБА_2 в банківських установах, в загальному розмірі 4 796 879,92 грн., 750 367,50 доларів США, 27 500,00 ЄВРО, 242 000,00 грн.; 2/3 частини вартості коштів, внесених до статутного капіталу ТОВ «Слобожанський миловар» у сумі 20 420 769,00 грн.; 1/2 частину вартості акцій ПрАТ «ХАРМ» у сумі 184 004,50 грн.; 1/2 частину вартості коштів, внесених до статутного капіталу ТОВ «Хімімпекс» в сумі 1 850,00 грн.; компенсацію ? частини вартості коштовних та цінних речей на загальну суму 3 906 832,50 грн.

Позивачка ОСОБА_1 додатково просила визнати за нею право власності на автомобіль Порш Кайен, 2004 р. в., держномер НОМЕР_4, та визнати право власності на 50 відсотків патентів на промислові зразки № № 8267, 8268, 8525, 8526, 10398, 1197, 12208.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на норми статей 60, 70, 71 СК України, а саме, що майно, придбане одним із подружжя за час шлюбу належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, у разі поділу такого майна частки кожного з подружжя є рівними. Також, позивач посилається на роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО», щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України. ОСОБА_1 зазначає, що чоловік оформив на себе майно, що придбано за час шлюбу, але відповідно до закону воно підлягає поділу. ОСОБА_1 також вказує, що за час подружнього життя статки чоловіка значно зросли, при цьому, вона вбачає свій вклад у формування спільного майна. Посилаючись на статті 93, 103 СК України, 203, 215 ЦК України, позивачка просить суд визнати недійним в частині шлюбний договір, так як вважає, що він укладений на вкрай невигідних для неї умовах.

Відповідач ОСОБА_1 із первісним позовом не погодився, звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив встановити факт окремого проживання подружжя з 12 жовтня 2014 року; визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1, паркомісце АДРЕСА_2; інвестиційні сертифікати іменні бездокументарні ПВІФ «ТАУ» НВЗТ, емітент ПрАТ «КУА «Національний резерв», які розміщені на рахунку в цінних паперах, відкритому на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Креді Агріколь Банк», загальною кількістю 792 092 штук номіналом 1,00 грн.; грошові кошти на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_2, в наступних банківських установах: ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», ПАТ «Креді Агріколь Банк», ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України»; автомобіль Порш Кайен, 2004 р. в., держномер НОМЕР_3; визнати спільною сумісною власністю подружжя подарунки чоловіка ОСОБА_2 дружині ОСОБА_1, перелічені в зустрічному позові, загальною вартістю 7 813 665,00 гривень.

В обгрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначив, що до укладення шлюбу з ОСОБА_1 займався підприємницькою діяльністю, накопичував кошти, які потім вкладав у розвиток свого бізнесу, інвестував у цінні папери. Враховуючи умови шлюбного договору, який є дійсним і підстави для визнання його недійсним в частині відсутні, вимоги статей 57, 64, 92-95, 97 СК України, роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», висновки, викладені в постановах Верховного Суду України, які мають враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права згідно ст. 360-7 ЦПК України, просив визнати набуте ним майно особистою приватною власністю як набуте за час окремого проживання подружжя та за його особисті кошти.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт окремого проживання та припинення ведення спільного господарства ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 12 жовтня 2014 року.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований в АДРЕСА_3) квартиру АДРЕСА_1. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 паркомісце АДРЕСА_2. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 інвестиційні сертифікати іменні бездокументарні ПВІФ «ТАУ» НВЗТ, емітент ПрАТ «КУА «Національний резерв», які розміщені на рахунку в цінних паперах № 300608-UA10004050, відкритому на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Креді Агріколь Банк», МФО 300614, загальною кількістю 792 092 штук номіналом 1,00 грн. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 грошові кошти на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_2, в наступних банківських установах, а саме: ПАТ «Укрсиббанк»; ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії»; ПАТ «Креді Агріколь Банк»; ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України». Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 автомобіль Порш Каен, 2004 р. в., держномер НОМЕР_3.

В іншій частині у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір пропорційно до задоволених за зустрічним позовом вимог у сумі 2 921, 56 грн.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.12.2014 р. у справі № 638/21336/14-ц про забезпечення позову, а саме: скасовано арешт квартири АДРЕСА_1; паркомісця АДРЕСА_2; інвестиційних сертифікатів ПВІФ «ТАУ» НВЗТ, емітент ПрАТ «КУА «Національний резерв», які належать ОСОБА_2 та знаходяться на рахунку в цінних паперах № 300608-UA10004050, відкритому в ПАТ «Креді Агріколь Банк»; 100 % акцій у Привтаній акціонерній компанії з обмеженою відповідальністю «Сансан ЛТД», зареєстрованої відповідно до законодавства Республіки Кіпр, реєстраційний номер НЕ 318183, Кіпр, Лімассол, 3030, Неоклеус Хаус, Арх. Макароуіп, 195; грошових коштів, що знаходяться на рахунках в банківських установах: ПАТ «Укрсиббанк»; ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії»; ПАТ «Креді Агріколь Банк»; ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України», ПАТ «Прокредитбанк».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила ії позов про поділ спільного мана подружжя та визнання частково недійсним шлюбного договору задовольнити повністю, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно та встановлення правового режиму майна відмовити. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує посиланням на те, що суд всупереч нормам процесуального права не виконав вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо всебічного і повного з'ясування обставин справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Апелянт також зазначає, що суд не досліджував той факт, що всі депозитні рахунки були відкриті на ім'я відповідача під час перебування у шлюбі, а шлюбний договір не містить наявності цих коштів на момент реєстрації шлюбу, тому зазначене в силу імперативних вимог ст. ст. 60, 70 СК України свідчить про правовий статус таких грошових коштів - спільно нажите майно, вказує на те, що оскаржуване рішення з посиланням на аудиторський висновок як належний доказ без перевірки аудитором та судом складання такого висновку на підставі первинних документів і відповідність їм суперечить ч. 2 ст. 19 Конституції України, вимогам Закону України «Про аудиторську діяльність», Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 59 ЦПК України, є незаконним та необґрунтованим, посилання суду на звіт аудитора як вирішальний доказ набутого ОСОБА_2 майна за рахунок особистих коштів вважає безпідставним, оскільки майнові активи ТОВ «Слобожанський миловар» були придбані та зареєстровані за Товариством під час шлюбу, зокрема за рахунок коштів, які становлять спільне нажите майно, на її думку, сім'я працювала на розвиток, збільшення і збагачення миловарного виробництва, які позивачка вважала протягом 10 років подружнього життя сімейним бізнесом, що відокремлено від сім'ї свої пунктом 2 шлюбного договору та поставило ОСОБА_1 у надзвичайно невигідне становище по відношенню до відповідача, при цьому, суд безпідставно ухилився від рівності сторін та об'єктивності у правозастосуванні, що регулюються положеннями Сімейного та Цивільного кодексу України, тому вважає таку позицію суду незаконною. Також, вважає незаконними висновки суду в частині припинення шлюбних відносин та визнання особистою приватною власністю відповідача квартири, паркомісця, машини, інвестиційних сертифікатів, оскільки вимоги про визнання про визнання квартири, автомобіля, паркомісця власністю ОСОБА_2 суд мотивував окремим проживанням в ці дні, коли придбане це майно, що, на її думку, спростовується власноруч підписом ОСОБА_1 у договорі купівлі-продажу нерухомого майна в пункті згоди дружини на придбання спільного майна, однак, на ці докази та істотні обставини суд не звернув уваги; вважає висновок суду в частині коштовних подарунків упередженим, необ'єктивним та незаконним.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що до 2005 року ОСОБА_2 не мав банківських рахунків, вони були відкриті та поповнювались саме за рахунок спільно нажитих коштів після реєстрації шлюбу, що спростовує твердження суду та суперечить дійсним обставинам справи, до такого висновку суд дійшов з посиланням на єдиний доказ - звіт ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор», тому вважає, що наведене виключає безпідставно надану судом перевагу доказової інформації даного звіту та свідчить про передчасність висновків суду і безпідставну неперевірку наданих аудитором даних висновком експерта, у шлюбному договорі не міститься положення щодо грошових коштів та банківських рахунків, що також свідчить про правовий режим даного майна як спільно нажитого, що встановлено ст. 60 СК України, у зв'язку із чим, правових підстав припинення права власності на спільне майно та на спільні кошти, розміщені після 2005 року на банківських рахунках, відкритих на ім'я чоловіка, не існувало.

Таким чином, апелянт вважає, що недослідження істотних обставин справи призвело до незаконного висновку суду про задоволення зустрічних вимог позивача.

Представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 до суду подані заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року.

Вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, суперечить встановленим судом обставинам справи, натомість оскаржуване рішення є законним, постановлено судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів, вірно встановлених обставин справи та вірних висновків суду щодо правовідносин сторін, відповідач брала участь в судовому розгляді справи через своїх представників, мала можливість з'явитися особисто, чим не скористалась, судом першої інстанції дотримано усіх норм процесуального права, отже, оскаржуване рішення повинно бути залишено в силі.

В запереченнях представник відповідача зазначає, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не заперечує, що вона на момент укладення шлюбу і в подальшому не мала коштів, які вона могла витрачати на придбання спільного майна, апелянтом ані до апеляційної скарги, ані до суду першої інстанції під час розгляду справи не надано жодного доказу, який би свідчив про невідповідність висновків суду обставинам справи або неналежне з'ясування судом обставин справи.

Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Щодо визначення правового режиму майна товариств, зокрема Товариства з обмеженою відповідальністю, то, виходячи із взаємозв'язку норм ст. ст. 60, 61, п. 3 ч.1 ст. 57 СК України, майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто є особистою приватною власністю подружжя. Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Вказує, що апелянт помилково посилається на ст. 59 ЦПК України, вважаючи недопустимим доказом аудиторський висновок, досліджений судом першої інстанції, та ст. ст. 2, 9-14 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Так, Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» набув чинності 07.02.2015 року, тоді як правовідносини сторін склалися за період з червня 2005 року по грудень 2014 року, крім того, звіт незалежного аудитора складено 06 лютого 2015 року, до набрання чинності зазначеним законом, отже, його норми не застосовуються до спірних правовідносин в силу ст. 8 ЦПК України, ст. 58 Конституції України. Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати звітність згідно з законодавством України і не поширюється на фізичних осіб (ч. 1 ст. 2 Закону). Посилання позивачка на інформацію, розміщену в журналі «Форбс» за травень 2012 року, не є належним доказом у справі, так як не містить інформації щодо предмета спору - майна подружжя ОСОБА_1, і не може вплинути на визнання недійсним шлюбного договору, так як обставини, що могли спричинити недійсність, повинні були існувати на час укладення договору та набуття ним чинності.

Звіт незалежного аудитора ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор», який був об'єктом перевірки Аудиторською Палатою України, під час якої досліджувався і лист аудитора № 03/15 від 06.02.2015 року, який одержано від аудитора разом з листом № 04/15 від 06.02.2015 року, що міститься в матеріалах справи. Відповідно до висновку, викладеному в листі, складеному ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор» № 03/15 від 06.02.2015 року, досліджений дохід ОСОБА_2 станом на 31 травня 2005 року склав 26 223 741, 23 грн., що еквівалентно 5 616 005, 00 доларів США, згідно наданих аудитору для дослідження документів, вищевказана сума грошових коштів отримана відповідачем у якості доходу до 31.05.2005 року, тобто до укладення шлюбу з позивачкою, інвестувалась в підприємницьку діяльність у період 2001-2014 рр. За висновком аудитора, активи ОСОБА_2, а саме: корпоративні права в ТОВ «Слобожанський миловар», інвестиційні сертифікати ПВІФ «ТАУ» НВЗТ ПАТ «КУА «Національний резерв», які розміщено на рахунках в цінних паперах на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Креді Агріколь Банк», квартира НОМЕР_5, машиномісце АДРЕСА_2, автомобіль Порш Каен, держномер НОМЕР_3, грошові кошти на рахунках в ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», ПАТ «Креді Агріколь Банк», ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України», набуті в особисту приватну власність ОСОБА_2 за рахунок власних коштів із активів, отриманих до 31.05.2005 року.

Крім того, вказує, що апелянт помилково зазначає, що є підстави визнання недійсним шлюбного договору як невигідного для дружини, оскільки жодної правової підстави вважати його недійсним не наводить, посилання позивача на те, що пункт 2 шлюбного договору ставить її у вкрай невигідне становище та суперечить ст. ст. 203, 215, 368 ЦК України не грунтується на нормах закону та не відповідає обставинам справи, суперечить судовій практиці. Оспорюване майно відноситься до особистого майна чоловіка і пов'язане з підприємницькою діяльністю, створене на базі активів і майна чоловіка ОСОБА_2, набутих до шлюбу. Жодної участі в діяльності та розвитку підприємства позивачка не приймала. До звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя справедливість умов шлюбного договору не заперечувала.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначенні цими сторонами правового режиму майна, набутого ними до шлюбу, висновок суду про відповідність шлюбного договору вимогам ст. ст. 64, 74, 93, 97 СК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України, є правильним. Встановивши, що правовідносини сторін та правовий режим спірного майна урегульовано шлюбним договором, суд обґрунтовано застосував до цих правовідносин норми шлюбного договору, а не загальні норми СК України (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-230цс14).

Представник відповідача заперечує однобічний та упереджений розгляд цивільної справи, невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права - незастосування ст. ст. 60, 61, 69, 71 СК України.

Також посилається на те, що апелянт помилково вважає, що відсутність регулювання шлюбним договором набуття кожним із подружжя в особисту приватну власність грошових коштів на банківських рахунках, інвестиційних сертифікатів доводить їх відсутність на час укладення шлюбу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судовим розглядом встановлено, що 03 червня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 було укладено шлюбний договір, посвідчений 03 червня 2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 5365. (а. с. 30, т. 1).

Відповідно до преамбули шлюбного договору, сторони підтвердили, що вони попередньо звернувшись із заявою про реєстрацію шлюбу до органів РАГС м. Харкова і маючи намір врегулювати майнові відносини між ними, як подружжям, визначити майнові права та обов'язки сторін, уклали шлюбний договір.

У шлюбному договорі сторони передбачили, що майно, що є предметом домашнього вжитку, яке буде належати подружжю на праві спільної сумісної власності, за виключенням, зазначеним у цьому договорі, буде належати подружжю у рівних частинах, тобто по ? (одній другі) частині кожному.

Належна ОСОБА_2. квартира № АДРЕСА_3, в якій на час розгляду справи судом він зареєстрований, після укладення шлюбу в органах РАЦС не переходить у спільну сумісну власність і належить на праві приватної власності виключно ОСОБА_2

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 шлюбного договору, вимога про визнання недійсним якого заявлена позивачкою за первісним позовом, корпоративні права у Закритому акціонерному товаристві «Харм» (6), Товаристві з обмеженою відповідальністю «Слобожанський миловар» (), інших підприємствах як на території України, так і за її межами, включно право на участь в управлінні такими підприємствами, право на отримання прибутку, право на отримання частини у майні підприємства в разі виходу зі складу засновників (учасників тощо) таких підприємств або в разі їх ліквідації тощо, які придбані ОСОБА_2 до укладення шлюбу, а також ті, які ним будуть набуті за час шлюбу, не належатимуть подружжю на праві спільної сумісної власності, а є виключно особистою приватною власністю ОСОБА_2

Згідно з п. 3 шлюбного договору, на праві спільної сумісної власності подружжю також належить майно, набуте кожним за договором дарування в період перебування в зареєстрованому шлюбі, а також коштовні речі індивідуального користування.

Не належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а є особистою приватною власністю дружини та чоловіка, згідно з п. 4 шлюбного договору, інше майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, або набуте кожним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, що належали кожному з них особисто, зокрема як суб'єкту підприємницької діяльності, а також набуте кожним із подружжя за час шлюбу в порядку спадкування.

П. п. 5, 6 шлюбного договору визначено обов'язки подружжя щодо утримання один одного.

ОСОБА_10 підписала шлюбний договір, її особу було встановлено нотаріусом та дієздатність перевірено.

В поясненнях приватного нотаріуса Алексєєвої Л.В. зазначено, що 03 червня 2005 року до неї з приводу вчинення нотаріальної дії - посвідчення шлюбного договору звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_10 Встановлення дійсних намірів сторін шлюбного договору було здійснено нотаріусом шляхом надання для ознайомлення проекту шлюбного договору, сторони із ним ознайомились та підтвердили свої наміри щодо укладення шлюбного договору. Сторони шлюбного договору підтвердили, що однаково розуміють значення, умови шлюбного договору та його правові наслідки, про що свідчить підписи сторін на шлюбному договорі. Сторонам було роз'яснено, що шлюбний договір набуває чинності у день реєстрації шлюбу. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні шлюбного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 03 червня 2005 року не існувало. (а. с. 151, т. 2).

Ч. 1 ст. 64 СК України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина і чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ст. 97 СК України надає подружжю право визначити у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Відповідно до ст. 92 СК України, шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу.

Згідно з ч. 4 ст. 93 СК України, шлюбний договір не може ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Якщо шлюбний договір укладається до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу (ст. 95 СК України).

04 червня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 726. Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на «ОСОБА_2». (а. с. 6, т.1).

До реєстрації шлюбу позивачка мала можливість висловити своє занепокоєння щодо його умов, змінити умови договору або відмовитись від реєстрації шлюбу. Однак, реєстрація шлюбу з її сторони була добровільною, позивачкою не доведено наявність тяжкої для неї обставини, що зумовила укладання шлюбного договору на вкрай невигідних для неї умовах.

04 червня 2005 року шлюбний договір набрав чинності та його положення є обов'язковими для виконання сторонами, позивачем та відповідачем.

ОСОБА_1 не скористалась правом, передбаченим п. п. 12, 13 шлюбного договору та ст. ст. 100, 101 СК України, а саме щодо зміни умов, розірвання або відмови від шлюбного договору за весь час його дії.

Слід зазначити, що вказане у пункті 2 шлюбного договору оспорюване майно відноситься до особистого майна чоловіка і пов'язане з підприємницькою діяльністю, створене на базі активів і майна чоловіка ОСОБА_2, набутих до шлюбу, які він інвестував у власний бізнес. Дружина ОСОБА_1 не приймала участі в діяльності підприємства, навіть не з'являлась на роботу в ТОВ «Слобожанський миловар», де була прийнята на посаду парфумера, не знає жодного із працівників ТОВ «Слобожанський миловар» та свого керівника. Жодної участі в діяльності підприємства позивачка не приймала. Тобто фактично ОСОБА_1 не працювала, своїх коштів не мала, усі кошти на дорогий одяг, аксесуари, коштовності отримувала від чоловіка, відвідувала салони краси, спортзал та магазини, практично весь час приділяла своїм особистим справам, що також підтверджується показаннями свідків у справі. (а. с. 26-27, т. 2)

Як зазначила в апеляційній скарзі сама ОСОБА_1 перед укладенням шлюбу приїхала до приватного нотаріуса, зміст шлюбного договору вона не дочитала, на протязі сімейного життя вона до змісту договору не вдавалася.

Посилання апелянта на інформацію, розміщену в журналі «Форбс» за травень 2012 року, не є належним доказом у справі, так як не містить відомостей щодо предмету спору - майна подружжя ОСОБА_1, і не може вплинути на визнання недійсним шлюбного договору, так як обставини, що могли спричинити недійсність, повинні були існувати на час укладення договору та набуття ним чинності.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено.

Суд врахував роз'яснення, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо він укладений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи чи її близьких родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Позивачем за первісним позовом не доведено порушення вимог ст. 203 ЦК України під час укладання сторонами шлюбного договору, а саме, що зміст шлюбного договору суперечить нормам цивільного або іншого законодавства; що на волевиявлення дружини під час укладення договору впливали тяжкі обставини і зміст правочину не відповідав її внутрішній волі або не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, в той же час шлюбний договір посвідчений нотаріально, обсяг дієздатності сторін був встановлений нотаріусом під час посвідчення шлюбного договору.

Крім того, відповідно до ст. 217 ЦК України, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд може визнати недісною частину правочину, з'ясувавши думку сторін, якщо правочин був би вчинений і без включення недійсної частини, однак, ОСОБА_2 наполягав, що без оспорюваного пункту укладення шлюбного договору не відбулося б.

«Надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжите у ч. 4 ст. 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України.

ОСОБА_1 не доведено наявність жодних правових підстав для визнання шлюбного договору недійсним та порушення її прав під час укладання шлюбного договору.

Відповідно до ст. 97 СК України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає на використання на спільні потреби сім'ї. Сторони можуть домовитись про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст.60 СК України (належність дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності майна, набутого за час шлюбу), і вважати таке майно спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Таким чином, норма ст. 60 СК України є загальною по відношенню до норми ст. 97 СК України, шлюбний договір укладений сторонами керуючись правом визначити особливий режим майна, що відноситься до господарської діяльності, яке належало чоловікові до шлюбу і набуватиметься чоловіком за час шлюбу, що відповідає положенням ст. 97 СК України.

Ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Постановою Верховного Суду України від 28.01.2015 року у справі № 6-230цс14 на підставі заяви щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції ст. ст. 57, 60, 74, 93, 97 СК України, що ухвалено в порядку ст. 360-7 ЦПК України, роз'яснено наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч.2 ст. 7 СК України закріплено можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Ст. 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Виходячи зі змісту ст. ст. 9, 103 СК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України, судом вірно встановлено відсутність підстав для визнання недійсним в частині та в цілому шлюбного договору, укладеного 03 червня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Алексєєвою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5365.

Поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне регулювання цих правовідносин. На цій підставі (договірне регулювання режиму майна одного з подружжя, що відрізняється від правового режиму, визначеного СК України, ЦК України у випадку, коли шлюбний договір не було укладено) шлюбний договір не суперечить норма актів цивільного законодавства і не може бути визнано недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони права сторін шлюбного договору у визначенні правового режиму майна, набутого ними до шлюбу, суд прийшов до висновку про відповідність укладеного шлюбного договору вимогам ст. ст. 64, 74, 93, 97 СК України, ст.. ст.. 203, 215 ЦК України. Встановивши, що правовідносини сторін та правовий режим спірного майна урегульовано в шлюбному договорі, суд, виходячи з принципу свободи договору (ст. 8 СК України, ст. ст. 6, 627 ЦК України) вірно застосував до правовідносин умови шлюбного договору, а не загальні норами СК України.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з такими висновками суду та вважає, що посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що п. 2 шлюбного договору поставив позивачку у надзвичайно невигідне матеріальне становище є безпідставними, оскільки не відповідають встановленим обставинам справи, іншим положенням шлюбного договору, не знайшли свого підтвердження належними доказами та спростовується пояснення осіб, які беруть участь у справі, та інших учасників цивільного процесу.

Доводи апелянта щодо незаконності висновків суду в частині припинення шлюбних відносин між сторонами та визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартири, паркомісця, автомобіля, корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів, грошових коштів на рахунках як набутих за рахунок власних коштів є необгрунтованими з огляду на наступне.

Ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тощо. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з припиненням фактичних шлюбних відносин.

З іншого боку, в силу ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, крім виключного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є спільною сім усною власністю подружжя (ст. 61 СК України).

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і/або коштами брав участь в утриманні майна, належному другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід, одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 62 СК України).

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час їх придбання. Згідно з п. 24 зазначеної постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року та від 01.07.2015 року, щодо неоднозначного застосування норм статей 57, 60 СК України, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, правовий висновок Верховного Суду України визначає критерії, які у їх сукупності дозволяють надати спірному майну режим спільного майна: 1). час набуття придбання майна; 2). кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3). мета придбання майна, яке дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв, норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2014 року між покупцем ОСОБА_2 та продавцем ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 1 099 640, 47 грн., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Саврасовою І.О., зареєстрований в реєстрі за № 1619. (а. с.110, т. 2).

Також, 29 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 було укладено договір купівлі-продажу машиномісця НОМЕР_6, яке розташоване в підвалі житлового будинку НОМЕР_7, за ціною 149 227 грн., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Саврасовою І.О., зареєстрований в реєстрі за № 1619. (а. с. 111, т. 2).

Відповідно до отриманої судом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно витягу № НОМЕР_8 від 03.02.2015 року, право власності на квартиру НОМЕР_5 та машиномісце АДРЕСА_2 за цілою часткою зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 124, т. 2).

Судом досліджена заява ОСОБА_1 до приватного нотаріуса ХМНО Саврасової І.О. від 28 жовтня 2014 року, в якій вона дає згоду чоловіку ОСОБА_2 на купівлю квартири НОМЕР_5 та машиномісця НОМЕР_6 в АДРЕСА_1 за визначеною ціною, що також вказано в договорах купівлі-продажу квартири та машиномісця, визначення за рахунок спільних чи особистих коштів здійснюється купівля заява та договори не містять. (а. с. 36, 124, т. 3).

ОСОБА_2 проживає в зазначеній квартирі, сплачує житлово-комунальні послуги за особовим рахунком, відкритим на ім'я ОСОБА_2 № НОМЕР_9, що підтверджується довідкою ТОВ «Підприємство з експлуатації і обслуговування житлових будинків «Авантаж» від 04.03.2015 року № 1445-С, рахунком за житлово-комунальні послуги станом на 01.03.2015 року. (а. с. 43-44, т. 3).

Ч. 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.03.2015 року у справі № 638/22342/14-ц, з урахуванням ухвали про виправлення описка від 06.03.2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.06.2015 року та набрало законної сили, шлюб між подружжям розірвано з вини дружини у зв'язку із тим, що вона не піклувалась про сім'ю належним чином. Таким чином, рішенням суду встановлено обставини, а саме, припинення шлюбних відносин та окреме проживання сторін з 12 жовтня 2014 року, що не підлягає доказуванню в спорі про поділ майна подружжя в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України. (а. с. 3-4, т. 6; а. с. 183-186, т. 5).

Судом досліджено копію товарного чеку ресторанно-готельного комплексу «Купава» ФОП ОСОБА_20 № 15/11 від 15.11.2014 року, яка підтверджує, що в період з 12 жовтня 2014 року по 15 листопада 2014 року ОСОБА_2 проживав у готелі № 4 зазначеного комплексу (а. с. 114, т. 2), показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, та роздруківку судового засідання з допитом ОСОБА_1 у справі про розірвання шлюбу, як письмові докази, що в їх сукупності також підтверджують, що спільне господарство подружжя не вело, сторони проживали окремо з 12 жовтня 2014 року. (а. с. 24-27, т. 3, а. с. 261-275, т.1).

Крім того, згідно висновку незалежного аудитора ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор», спірні квартира і машиномісце придбані ОСОБА_2 за рахунок особистих коштів, накопичених до шлюбу. (а. с. 133-136, т. 3).

Також встановлено, що 07 жовтня 2014 року ОСОБА_2 придбано автомобіль Порш Каен, 2004 р.в., держномер НОМЕР_3 за 260000 грн., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 ВРЕР №1 ГУМВСУ Харків, довідкою-рахунком ВІА № 746756 від 07.10.2014 року, довідкою ГУМВСУ в Харківській області № 981 від 05.02.2015 року. (а. с.163, т. 1, а. с. 112-113, т. 2).

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч.1 ст. 218 ЦК України, не може підтверджуватись показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Згідно з ч. 4 ст. 719 ЦК України, договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається в письмовій формі. ОСОБА_1 не доведено належним чином та допустимими доказами укладання договору дарування автомобіля у письмовій формі.

Крім того, відповідно до звіту незалежного аудитора ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор», автомобіль Порш Каен, 2004 р. в., держномер НОМЕР_3, придбаний ОСОБА_2 за особисті кошти. (а. с. 133-136, т. 3).

Таким чином, відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд правомірно визнав особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру НОМЕР_5 в АДРЕСА_1 та машиномісце НОМЕР_6, розташоване в підвалі житлового будинку НОМЕР_7 за адресою:АДРЕСА_1, а також автомобіля Порш Каен, 2004 р.в., держномер НОМЕР_3, і відмовив ОСОБА_1 у визнанні зазначених об'єктів нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та у визнанні права власності за ОСОБА_1

Позивачка також просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя інвестиційні сертифікати ПВІФ «ТАУ» НВЗТ ПрАТ «КУА «Національний резерв», загальною кількістю 9 000 000 штук номіналом 1 грн., що були розміщені на рахунках в цінних паперах ОСОБА_2 в ПАТ «Креді Агріколь Банк» та отриманий у 2014 році інвестиційний дохід.

Відповідно до ст. ст. 69, 71 СК України, суд може визнати право власності на майно, яке існує в натурі на час розгляду справи. В матеріалах справи відсутні докази наявності в натурі на час розгляду спору судом інвестиційних сертифікатів в заявленій позивачем кількості на рахунку відповідача.

На підтвердження цієї вимоги позивачкою була надана копія договору купівлі-продажу № 14-БВ/13-БД від 24.02.2014 року, укладеного між ОСОБА_2, від імені якого діє повірений ТОВ «Конгрес-Інвест», та ОСОБА_18 щодо придбання інвестиційних іменних сертифікатів емітента ПФІВ «ТАУ» НВЗТ ПрАТ «КУА «Національний резерв» загальною кількістю 9 564 750 грн. номінальною вартістю 1 грн. за ціною 1 676 200 грн. (а. с. 125-127, т. 2).

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» № 3480-IV від 23.02.2006 року, інвестиційний сертифікат - цінний папір, який розміщується інвестиційним фондом , інвестиційною компанією, компанією з управління активами інвестиційного фонду та посвідчує право власності інвестора на частку в інвестиційному фонді, пайовому інвестиційному фонді та можуть надавати право власнику на отримання доходу - дивідендів. Бездокументарний цінний папір - це обліковий запис на рахунку в цінних паперах у системі депозитарного обліку цінних паперів відповідно до ст. 3 зазначеного Закону.

Відповідно до ст. ст. 1, 4, 8 Закону України «Про депозитарну систему України», набуття і припинення прав на цінні папери і прав за цінними паперами здійснюється шляхом фіксації відповідно факту в системі депозитарного обліку (запису про емісійні цінні папери - вид із зазначенням типу, номінальна вартість і кількість, обмеження обігу, тощо - на рахунках у цінних паперах власників таких рахунків емітентів та власників, що існують в без документарній формі, а також обмежень прав на цінні папери у певний момент часу є обліковий запис на рахунку в цінних паперах депонента (власника цінних паперів) в депозитарній установі. Документальним підтвердженням наявності на певний момент часу прав на цінні папери та прав за цінними паперами депонента є виписка з рахунка в цінних паперах депонента, яка видається депозитарною у становою. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону, депозитарний облік цінних паперів ведеться у кількісному виразі.

Позивачкою до матеріалів справи не надано докази зарахування інвестиційних сертифікатів на рахунок ОСОБА_2 в цінних паперах, відсутній акт приймання-передачі цінних паперів, розпорядження продавця депозитарній установі на переказ цінних паперів на рахунок у цінних паперах покупця як це передбачено п. 4.3. договору. Натомість, до матеріалів справи ОСОБА_1 надано копію виписки з рахунку у цінних паперах № 300608-UA10004050 в ПАТ «Креді Агріколь Банк» станом на 31.12.2014 року, згідно якої, на його рахунку у цінних паперах ОСОБА_2 обліковуються інвестиційні сертифікати ПрАТ «КУА «Національний резерв» (ПВІФ «ТАУ» НВЗТ), код цінних паперів UA НОМЕР_2 номінальною вартістю 1 грн кількістю 792 092 штук (а. с. 119, т. 3).

Судом також досліджено звіт незалежного аудитора стосовно активів ОСОБА_2 (номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3) станом на 06.02.2015 року та джерел їх формування, виготовлений ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор», яка включена до Реєстру аудиторських фірм та аудиторів рішенням Аудиторської палати України від 14.07.2010 року № 219/3, діє на підставі свідоцтва про включення до Реєстру аудиторських фірм та аудиторів № 4370 та свідоцтва про внесення до реєстру аудиторів та аудиторських фірм, які можуть проводити аудиторські перевірки фінансових установ, що здійснюють діяльність на ринку цінних паперів № 1199, виданого Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку на підставі рішення Комісії від 07.09.2010 року № 1408, володіє свідоцтвом про відповідність системи контролю якості № 0523, виданим Аудиторською палатою України на підставі рішення АПУ від 24.12.2014 року та чинне до 31.12.2019 року, яким підтверджується, що ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор» пройшла зовнішню перевірку системи контролю якості аудиторських послуг, створеної відповідно до стандартів аудиту, норм професійної етики аудиторів та законодавчих і нормативних вимог, що регулюють аудиторську діяльність. (а. с. 133-143, т. 3).

Судом встановлено, що станом на 31.05.2005 року ОСОБА_2 був отриманий дохід у сумі 26 223 741, 00 грн., що еквівалентно 5 616 005, 00 доларів США. Вказана сума коштів в подальшому, а саме, з 01.06.2005 року по 31.12.2014 року, була внесена ним на депозитні рахунки в банківських установах, зокрема в ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», ПАТ «Креді Агріколь Банк», ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України», за якими нараховувались та були отримані проценти, витрачались на придбання корпоративних прав ТОВ «Слобожанський миловар», інвестиційних сертифікатів ПВІФ «ТАУ» НВЗТ ПрАТ «КУА «Національний резерв».

Згідно висновку зазначеного звіту незалежного аудитора, інвестиційні сертифікати ПВІФ «ТАУ» НВЗТ ПрАТ «КУА «Національний резерв», які розміщені на рахунку в цінних паперах, відкритому на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Креді Агріколь Банк», набуті ним у власність за рахунок власних коштів та активі, отриманих до 31.05.2005 року.

Судом також досліджена довідка ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор» № 04/05 від 06.02.2015 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 придбав вищевказані інвестиційні сертифікати за власні грошові кошти, що підтверджується дослідженими аудитором договорами купівлі-продажу інвестиційних сертифікатів цього фонду, регламентом та проспектом емісії фонду. (а. с. 137, т. 3).

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що ОСОБА_2 є власником інвестиційних сертифікатів і під час розгляду спору судом встановлено їх придбання за особисті кошти відповідача ОСОБА_2, позивачка в силу ст. 57 СК України не має права на отримання доходів від таких сертифікатів та компенсації вартості витрачених на їх придбання коштів.

Крім того, обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права, а саме, визнання права власності на компенсацію вартості майна, що на її думку належить подружжю на праві спільної сумісної власності, не передбачений ст.16 ЦК України, ст. 71 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, ділиться між ними у натурі. Присудження компенсації одному з подружжя можливе у випадку його згоди і за умови внесення іншим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, у випадку, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального його поділу і залишає майно у спільній частковій власності.

Твердження позиваки про порушення порядку розпорядження коштами, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, відповідно до ст. ст. 63, 65 СК України, під час придбання інвестиційних сертифікатів не знайшло свого підтвердження.

Надана позивачкою копія договору про придбання інвестиційних сертифікатів № 14-БВ/13-БД від 24.02.2014 року містить відомості щодо номінальної вартості одного інвестиційного сертифіката та погодженої суми продажу 9564750 штук за суму 1676200 грн.

Досліджені судом банківські виписки з рахунків, відкритих на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Креді Агріколь Банк» за період з 01.01.2014 року (а.с.154-174, т.2) містять відомості про перерахування грошових коштів за іменні інвестиційні сертифікати без зазначення емітента таких цінних паперів. Банківські виписки щодо руху коштів на рахунках в ПАТ «УкрСиббанк» за період з 01.01.2014 року по 02.12.2014 року (а.с.174-204, т.2) також містяться відомості про переказ коштів за іменні інвестиційні сертифікати без зазначення емітента. В банківських виписках міститься посилання на виплату інвестиційного доходу ОСОБА_2 ПрАТ «КУА «Національний резерв» без зазначення цінних паперів та пайового венчурного інвестиційного фонду «ТАУ».

Виписки банку щодо руху коштів на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_2 в АТ «Укрексімбанк» за період з 01.01.2014 року по 02.12.2014 року (а.с.193-197, т.3) не містять відомостей про переказ коштів на придбання інвестиційних сертифікатів або зарахування доходу від цінних паперів на рахунки відповідача. Виписки щодо руху коштів в ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» за період з 01.01.2014 року по 02.12.2014 року (а. с. 154-173, т. 3) мітять відомості про перерахування грошових коштів за іменні інвестиційні сертифікати без зазначення емітента таких цінних паперів.

В досліджених судом банківських виписках з рахунків ОСОБА_2 відсутнє посилання на договір № 14-БВ/13-БД від 24.02.2014 року в призначенні платежу щодо переказу коштів за інвестиційні сертифікати.

Згідно довідки ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 12815/8922-БТ від 29.12.2014 року, на рахунку в цінних паперах, відкритому в банку на ім'я ОСОБА_2, № НОМЕР_11 обліковуються іменні без документарні інвестиційні сертифікати ПрАТ «КУА «Національниий резерв» (ПВІФ «ТАУ» НВЗТ) номінальною вартістю 1,00 грн. загальною кількістю 792 092 шт. (а. с. 44, т. 1).

Колегія суддів вважає, що суд обгрунтовано відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів, внесених на депозитні рахунки, відкриті на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», ПАТ «Креді Агріколь Банк», ПАТ «Державний Експортно-імпортний Банк України», з огляду на наступне.

Згідно довідки № 26/52-3-73 від 23.12.2014 року на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Укрсиббанк», станом на час розгляду справи судом обліковуються кошти в сумі 26, 59 грн. (а. с. 40, т. 1). Відповідно до довідки ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» № 10786/4/07-2-6-БТ від 18.12.2014 року на час розгляду спору судом кошти на рахунку становлять 427, 76 грн. (а. с. 39, т. 1). Згідно довідки ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 12815 від 29.12.2014 року, станом на час розгляду справи судом на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_2, обліковуються кошти в сумі 113, 65 євро, 838,79 доларів США, 18334, 97 грн. (а. с. 44, т. 1). Відповідно до виписок про рух грошових коштів на рахунках в АТ «Укрексімбанк», на час розгляду спору судом залишок грошових коштів на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_2, становив 4180, 24 доларів США, 688, 42 грн. (а. с. 193-197, т. 3).

Як вже було зазначено, відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.03.2015 року, що набрало законної сили, встановлено, що подружжя припинило проживати окремо з 12 жовтня 2014 року.

Як свідчать наявні в матеріалах справи пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_1, показання ОСОБА_17, ОСОБА_16, ОСОБА_14, ОСОБА_15, кошти на утримання родини надавались відповідачем ОСОБА_2, дружина ОСОБА_1 не працювала, своєю працею або коштами участі в утриманні майна не брала. (а. с. 24-29, т. 3).

Як пояснила ОСОБА_17 вони з ОСОБА_1 познайомилися приблизно за місяць до народження їх спільної дитини - сина ОСОБА_19, в травні 2005 року. Подружжя звернулось до клубу хороших нянь з приводи підбору няні та домогосподарки. ОСОБА_17 надавала відповідні послуги подружжю протягом шести років, за цей час в родині працювало четверо нянь-гувернанток та домогосподарки. З часу народження дитини в родині одночасно працювали дві няні, умови їх роботи передбачали постійне проживання в кімнаті дитини, повний догляд за дитиною, в тому числі прибирання та приготування їжі, догляд за дитиною та її речами, розвиток дитини. З показань ОСОБА_17 зроблено висновок, що ОСОБА_1 не брала участі в догляді за дитиною та у веденні домашнього господарства, ці обов'язки виконували няні та домогосподарки, послуги яких оплачувались чоловіком ОСОБА_2, який повністю утримував сім'ю. Дружина не працювала, хоча і не була зайнята веденням домашнього господарства.

Зазначені обставини підтверджуються також показаннями ОСОБА_16, яка допомагала подружжю у догляді за дитиною з жовтня 2009 року по грудень 2011 року.

Посилання позивачки на участь в рекламних заходах під час шлюбу та отримання доходу не підтверджується матеріалами справи. Посилання позивачки на отримання доходу під час роботи парфумером в ТОВ «Слобожанський миловар» спростовується поданою нею до Дзержинського районного суду м. Харкова позовною заявою до ТОВ «Слобожанський миловар» про стягнення нарахованої і не виплаченої заробітної плати, в якій вона стверджує, що за весь період роботи заробітну плату не отримувала.

Відповідно до довідки № 452 від 21.07.2015 року ТОВ «Слобожанський миловар», за період з 02.11.2005 року по грудень 2014 року ОСОБА_1, яка була прийнята на посаду парфумера, була нарахована заробітна плата в розмірі 134978, 03 грн., без вирахування податків і зборів. (а. с. 202, т. 5).

Однак, згідно висновку про проведення внутрішнього службового розслідування ТОВ «Слобожанський миловар» від 23.01.2015 року, ОСОБА_1 з 23.06.2006 року знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, отже, в період з 23.06.2006 року по 05.01.2015 року ОСОБА_1 на роботу не з'являлась, фактично не вийшовши на роботу після декретної відпустки. (а. с. 257-259, т. 1).

В доданих до матеріалів справи поясненнях, наданих ОСОБА_1 у справі № 638/22342/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, вона пояснила, що протягом подружнього життя всі кошти, як вона стверджує, отримувала від роботи моделлю, витрачала на себе, сина ОСОБА_19 та допомагала батькам. ОСОБА_1 під час її допиту в якості свідка пояснила, що їй невідомо про будь-які спільні кошти подружжя, не заперечувала, що не була присутня постійно за місцем своєї роботи на ТОВ «Слобожанський миловар». Також підтвердила, що в родині весь час працювали домогосподарки, домашнім господарством вона не займалась, допомогу по догляду за дитиною їй надавали няні. (а. с. 265-274, т. 1).

ОСОБА_2, згідно витягу з ЄДРПОУ від 03.03.2015 року , зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності з 15.12.2004 року за видами господарської діяльності: виробництво мила та мийних засобів для чищення та полірування; виробництво парфумних і косметичних засобів; оптова торгівля парфумними та косметичними товарами; оптова торгівля хімічними продуктами, тощо. (а. с. 59-60, т. 3).

З грудня 2004 року до березня 2011 року ФОП ОСОБА_2 працював і декларував виручку (дохід) від підприємницької діяльності як платник єдиного податку, що підтверджується дослідженими судом звітами.

Як раніше зазначено судом, одного лише критерію часу набуття у власність одним із подружжя для визнання такого майна на підставі ст. 60 СК України спільним сумісним майном подружжя недостатньо, необхідно також встановити джерела придбання такого майна.

Звітом незалежного аудитора ТОВ «Аудиорська фірма «Ревізор» підтверджено, що кошти на рахунках ОСОБА_2 у банківських установах в сумі 26223741, 00 грн., що еквівалентно 5616005, 00 доларів США були накопичені ним до шлюбу. В подальшому, з 01.01.2005 року по 31.12.2014 року зазначені кошти вносилися на депозитні рахунки в банківських установах, за якими нараховувались та були отримані проценти, а саме в ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», ПАТ «Креді Агріколь Банк», ПАТ «Державний Експортно-імпортний Банк України». (а. с. 133-136, т. 3).

ОСОБА_1 не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження внесення своєю працею або грошовими коштами вкладу до спільного майна, що саме ці кошти були внесені відповідачем на рахунки у вказаних банківських установах, тому на кошти, внесені ОСОБА_2 на рахунки право спільної сумісної власності не розповсюджується, у зв'язку із чим, вимога позивачки ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на ? частину грошових коштів, внесених на рахунки, відкриті на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», ПАТ «Креді Агріколь Банк», ПАТ «Державний Експортно-імпортний Банк України» в порядку поділу спільного майна подружжя задоволенню не підлягає.

Твердження позивачки про порушення порядку розпорядження коштами, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві сумісної власності, відповідно до ст. ст. 63, 65 СК України під час внесення коштів ОСОБА_2. на рахунки в банківських установах також не знайшло свого підтвердження.

Крім того, з рахунків ОСОБА_2 в банківських установах згідно досліджених судом виписок також переказувались особисті кошти відповідача на придбання прав в ТОВ «Слобожанський миловар».

Суд першої інстанції також прийшов до висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя, внесених до статутного капіталу ТОВ «Слобожанський миловар», 0, у сумі 27227693, 05 грн. коштів, витрачених на придбання акцій ПрАТ «Харм», 6, в сумі 368009, 00 грн., коштів, внесених до статутного капіталу «Хімімпекс», , в сумі 3700, 00 грн., майна та доходу ТОВ «Хімімпекс» за період з 04.06.2005 року по день винесення судового рішення, 100% акцій у Приватній акціонерній компанії з обмеженою відповідальністю «Сансан ЛТД», Республіка Кіпр, реєстраційний № НЕ 318183, не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до дослідженого судом витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, отриманого на підставі ч. 2 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», станом на час розгляду спору судом відповідач ОСОБА_2 являється учасником ТОВ «Слобожанський миловар», код 30357250. Розмір внеску ОСОБА_2 до статутного фонду товариства становить 16639145, 75 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Слобожанський миловар» від 21.07.2015 року № 453. (а. с. 198, т. 5).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», інформація, що містить в Єдиному державному реєстрі вважається достовірною і може бути використана у спорі з третьою особою, третя особа може посилатися на такі відомості в суді.

Згідно довідки ТОВ «Слобожанський миловар» від 06.02.2015 року, звіту незалежного аудитора ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор», наданих стороною позивача та відповідача до матеріалів справи витягів з ЄДРПОУ, станом на час звернення позивачки з позовом про поділ майна розмір внеску ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ «Слобожанський миловар» становив 27 227 693, 05 грн., що складає 90 % уставного фонду сформовано повністю і придбано ОСОБА_2 за власні кошти, з яких: 16 902 805, 11 грн., що становить 56 %, - внесені до статутного фонду, частка в розмірі 34%, що становить 10 324 887,94 грн., була придбана відповідачем у самого товариства і ОСОБА_2 не оплачена. (а. с. 120, т.3). Станом на час розгляду спору судом частка ОСОБА_2 в статутному капіталі товариства була зменшена і його внесок до статутного фонду ТОВ «Слобожанський миловар», згідно довідки товариства № 453 від 21.07.2015 року, становить 16 639 145, 75 грн. (а. с. 198, т. 5).

Відповідно до витягів з ЄДРПОУ на час розгляду спору судом ОСОБА_2 є учасником ТОВ «Хімімпекс», код 30501175. Розмір внеску ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ «Хімімпекс» становить 3 700, 00 грн., статутний капітал сформовано повністю 24.06.1999 року, до укладення шлюбу з ОСОБА_1 (а. с. 255, т. 1).

Згідно витягу з ЄДРПОУ, довідки ПрАТ «Харм» від 11.02.2015 року про те, що ОСОБА_2 з 2000 року є власником простих іменних акцій товариства загальною кількістю 147174 штук, номінальною вартістю 0, 25 грн., загальною номінальною вартістю 36793, 50 грн., які були придбані ним до укладення шлюбу з ОСОБА_1 і не підлягають поділу. (а. с. 253, т. 1).

Суд наголосив, що визнати право власності на спільне майно та на частку в спільному майні суд може лише на майно, наявне на час розгляду спору в натурі.

Крім того, не підлягає поділу майно, придбане за особисті кошти одним із подружжя відповідно до ст. 57 СК України та/або майно, на яке домовленістю подружжя не поширюється право спільної сумісної власності, визначене ст. 60 СК України.

Вказані кошти, внесені до статутного фонду господарських товариств і витрачені на придбання акцій ПрАТ «Харм» є особистими приватними коштами чоловіка - ОСОБА_2 Статутний капітал «Слобожанський миловар» сформовано частково до шлюбу, частково в період перебування у шлюбі, проте за особисті кошти чоловіка, частково придбано самим товариством і відчужено учаснику ОСОБА_2, яким повністю не оплачено. Статутний капітал ТОВ «Хімімпекс» було сформовано до укладання шлюбу в 1999 році, акції ПрАТ «Харм» придбані до укладання шлюбу в 2000 році, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм статей 60, 63, 65 СК України при визначенні правового режиму майна господарських товариств, ухваленою в порядку ст. 360-7 ЦПК України , з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства (ст. 115 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про господарські товариства»), зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, воли спільні кошти всупереч ст.. 65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення до статутного капіталу.

Верховний Суд України зазначив, що подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст. 116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатись використанням (відчуженням) спільного майна проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї.

Суд поставився критично до твердження позивачки про приховування ОСОБА_2 спільного сумісного майна подружжя у зв'язку з відчуженням частини корпоративних прав в ТОВ «Слобожанський миловар», що не може бути підставою для врахування під час поділу майна та, тим більше, збільшення частки позивачки.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року, ухваленій на підставі заяви щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 57, 60, 61, 65 СК України при визначенні правового режиму майна, набутого під час шлюбу одним із подружжя, ухваленою в порядку ст. 360-7 ЦПК України.

Посилання апелянта на рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна в спорі не спростовує зазначених висновків, оскільки в ньому мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок сумісної власності подружжя, за відсутності шлюбного договору.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 шлюбного договору, укладеного між сторонами, корпоративні права у Закритому акціонерного товаристві «Харм», ТОВ «Слобожанський миловар», інших підприємствах як на території України, так і за її межами, включно право на участь в управлінні такими підприємствами, право на отримання прибутку, право на отримання частини у майні підприємства в разі виходу зі складу засновників таких підприємств або в разі їх ліквідації тощо, які придбані ОСОБА_2 до укладення шлюбу, а також ті, які він набуде за час шлюбу, не належатимуть їм з дружиною на праві спільної сумісної власності, а є виключно приватною власністю ОСОБА_2, тобто на правовідносини не поширюються норми ст. 60 СК України.

Вимоги позивачки про визнання спільною сумісно власністю подружжя 100 % акцій у приватній акціонерній компанії з обмеженою відповідальністю «Сансан ЛТД» та визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину вказаних акцій є необґрунтованими та суперечать встановленим судом обставинам справи.

Судова колегія вважає обґрунтованими і з таким висновками суду першої інстанції погоджується.

Також судом встановлено, що промислові зразки № № 8267, 8268, 8525, 8526, 10398, 11197, 12208 були розроблені ОСОБА_2 до укладення шлюбу з позивачкою, подані на реєстрацію до Державної служби інтелектуальної власності України до укладення шлюбу.

Відповідно до ст. ст. 421-423 ЦК України, інтелектуальні права поділяються на особисті немайнові права (право на визнання автором) та майнові права (право на використання) об'єкта права інтелектуальної власності.

Особисті немайнові права інтелектуальної власності не залежать від майнових прав і не підлягають відчуженню. Згідно зі ст. 461 ЦК України, для набуття статусу об'єкт інтелектуальної власності промисловий зразок повинен бути новим. Право інтелектуальної власності на промисловий зразок засвідчується патентом. (ст.. 462 ЦК України). Суб'єктом права інтелектуальної власності на промисловий зразок є автор (винахідник) та інші особи, які набули право використання промислового зразка (ст.. 463 ЦК України).

Відповідно до ст. 4 пункту А) Паризької конвенції про охорону промислової власності від 20.03.1883 року, що набула чинності 25.12.2991 року, ст. 15 Закону України «Про охорону прав на винахіди і корисні моделі» від 15.12.1993 року № 3687-ХІІ, заявник має право на пріоритет попередньої заявки на такий же винахід (корисну модель) протягом 12 місяців від дати подання попередньої заявки до Держслужби чи до відповідного органу держави-учасниці Паризької конвенції.

Додатком до п. 3.2. Положення про Державний реєстр патентів України на промислові зразки, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 12.04.2001 року № 290 , затверджено форму патенту на промисловий зразок та визначено, що в графі 22 позначається дата подання заявки, в графі 24- дата, з якої є чинним право на промисловий зразок, в графі 54 - назва промислового зразка, в графі 72-автор, в графі 73 - власник.

ОСОБА_2 є автором зазначених промислових зразків, вказаний як автор в патенті на промисловий зразок № 10398 «Мило туалетне «Сьоме небо», що подано на реєстрацію 09.03.2005 року; в патенті на промисловий зразок № 12208 «Мило туалетне «Уті-Путі», що подано на реєстрацію 12.04.2005 року; в патенті на промисловий зразок № 8525 «Мило», що подано на реєстрацію 02.06.2003 року; в патенті на промисловий зразок № 11977 «Мило «Друг», що подано на реєстрацію 30.05.2005 року; в патенті на промисловий зразок № 8526 «Мило», що подано на реєстрацію 02.06.2003 року; в патенті на промисловий зразок № 8267 «Мило», що подано на реєстрацію 02.06.2003 року; в патентів на промисловий зразок № 8268 «Мило», що подано на реєстрацію 02.06.2003 року, а право користування зазначеними промисловими зразками передано автором ОСОБА_2 ТОВ «Слобожанський миловар». (а. с. 190-213, т. 1).

Позивачкою не доведено суду наявність підстав щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя вказаних промислових зразків, своє авторство. Права ОСОБА_2 на промислові зразки виникли до укладення шлюбу, отже, не підлягають поділу.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Щодо вимог ОСОБА_1 відступити від засад рівності часток на її користь та виділити майно в натурі суд керувався наступним.

Майно, що є предметом спору у справі, частково придбано до шлюбу (корпоративні права в підприємствах, грошові кошти, акції), частково придбано у шлюбі за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 (інвестиційні сертифікати, грошові кошти на рахунках, квартира та паркомісце, автомобіль), частково належать йому на праві особистої приватної власності відповідно до шлюбного договору, укладеного між сторонами 03.06.2005 року, (корпоративні права, частки в підприємствах) і на спірне майно не розповсюджується право спільної сумісної власності подружжя на підставі ст. ст. 57, 60, 97 СК України.

Ст. 70 СК України передбачено підстави збільшення частки дружини або чоловіка в майні, що становить спільну сумісну власність подружжя, отже, не підлягає застосуванню.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для відступлення на користь позивача за основним позовом від передбачених СК України засад рівності часток в сумісному майні подружжя.

Суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача грошових коштів, внесених на рахунки в банківських установах, відкритих на ім'я ОСОБА_2, в сумі 4 796 879, 92 грн., 750 367, 50 доларів США, 27 500, 00 євро, 242 000, 00 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина, чоловік мають право на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як було раніше встановлено судом на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в їх сукупності та окремо, грошові кошти на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», ПАТ «Креді Агріколь Банк», ПАТ «Державний Експортно-імпортний Банк України», набуті відповідачем у особисту приватну власність за рахунок власних коштів та активів, отриманих до 31.05.2005 року.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 57 СК України не повинен був отримувати згоду дружини на використання зазначених коштів, тому право позивачки на участь в розпорядженні спільним майном порушено не було, і вона на має право на компенсацію ? частки зазначених коштів.

Також, у зв'язку з встановленням судом придбання корпоративних прав в ТОВ «Слобожанський миловар» за рахунок власних особистих коштів ОСОБА_2, позивач ОСОБА_1 не має права на компенсацію 2/3 частин вартості коштів, внесених до статутного капіталу товариства в сумі 2 0420 769, 00 грн., а, отже, у їх стягненні з відповідача відмовлено.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 придбав корпоративні права в ТОВ «Хімімпекс» та акції ПрАТ «Харм» до укладення шлюбу з ОСОБА_1, на них не розповсюджується право спільної сумісної власності подружжя, тому в стягненні з відповідача на користь позивача ? вартості акцій ПрАТ «Харм» в сумі 184004, 50 грн., та ? вартості коштів, внесених до статутного капіталу ТОВ «Хімімпекс» в сумі 1850, 00 грн., було обґрунтовано відмовлено на підставі ст. 57 СК України.

Доводи апелянта про те, що висновки суду в частині подарунків є упередженими, не підтверджуються доказами.

Приналежність ОСОБА_1 коштовних подарунків обґрунтовується доданими до матеріалів справи фото, її поясненнями у якості свідка та поясненнями ОСОБА_2, однак, повністю не доведено.

Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та встановлення правового режиму майна суд керувався наступним.

Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.03.2015 року у справі № 638/22342/14-ц, з урахуванням ухвали про виправлення описка від 06.03.2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.06.2015 року та набрало законної сили, шлюб між подружжям розірвано з вини дружини у зв'язку із тим, що вона не піклувалась про сім'ю належним чином. (а. с. 3-4, т. 6; а. с. 183-186, т. 5).

Таким чином, рішенням суду встановлено обставини, а саме, припинення шлюбних відносин та окреме проживання сторін з 12 жовтня 2014 року, що не підлягає доказуванню в спорі про поділ майна подружжя, в якому беруть учать ті самі особи, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Судом досліджено копію товарного чеку ресторанно-готельного комплексу «Купава» ФОП ОСОБА_20, показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, та роздруківку судового засідання з допитом ОСОБА_1 у справі про розірвання шлюбу. (а. с. 24-27, т. 3; а. с. 261-275, т. 1).

Зазначені докази в їх сукупності підтверджують, що спільне господарство подружжя не вело, сторони проживали окремо з 12 жовтня 2014 року.

Вимога про встановлення факту окремого проживання обґрунтовано об'єднана позивачем за зустрічним позовом з вимогами про право, так як в силу ст. ст. 234, 256-258 ЦПК України суд за заявою особи може встановити інші факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих або майнових прав фізичних осіб. За наявності спору про право вимога про встановлення факту повинна розглядатися в одному позовному провадженні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 року № 42576431.

Вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру НОМЕР_5 та машиномісце АДРЕСА_2 на підставі ч. 6 ст. 57 СК України задоволені.

Ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тощо. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з припиненням фактичних шлюбних відносин.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року та від 01.07.2015 року, щодо неоднозначного застосування норм статей 57, 60 СК України, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Враховуючи, що судом було встановлено факт припинення шлюбних відносин між подружжям до придбання спірної квартири та паркомісця, а також встановлено їх придбання за особисті кошти ОСОБА_2, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано визнав приналежність ОСОБА_2 квартири НОМЕР_5 та паркомісця АДРЕСА_2 на праві особистої приватної власності.

Твердження ОСОБА_1 на намір придбати та замовити меблі в зазначену квартиру та надана до матеріалів справи специфікація від 07.11.2014 року на замовлення меблів для дитячої кімнати не спростовує висновків суду, так як не містить посилання на спірну квартиру, не містить доказів замовлення та встановлення відповідних меблів. Матеріали справи містять фотографії спірної квартири, яка повністю мебльована і не містить меблів, які замовляла ОСОБА_1

Суд також дійшов висновку, що вимога позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю інвестиційних сертифікатів іменних без документарних ПВІФ «ТАУ» НВЗТ, емітент ПрАТ «КУА «Національний резерв», розміщених на рухунку в цінних паперах, відкритому на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Креді Агріколь Банк» загальною кількістю 792 092 штук номінальною вартістю 1 грн., підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Виходячи з взаємозв'язку норм ст. ст. 60, 61, п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто, є особистою приватною власністю кожного з подружжя.

Як було зазначено вище, на підставі звіту незалежного аудитора стосовно активів ОСОБА_2 станом на 06.02.2015 року та джерел їх формування, виготовлений ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор», судом встановлено, що станом на 31.05.2005 року ОСОБА_2 був отриманий дохід у сумі 2 6223 741, 00 грн., що еквівалентно 5 616 005, 00 доларів США. Вказана сума коштів в подальшому, а саме, з 01.06.2005 року по 31.12.2014 року, була внесена ОСОБА_2 на депозитні рахунки в банківських установах, зокрема в ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», ПАТ «Креді Агріколь Банк», ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України», за якими нараховувались та були отримані проценти, витрачались на придбання корпоративних прав ТОВ «Слобожанський миловар», інвестиційних сертифікатів ПВІФ «ТАУ» НВЗТ, емітент ПрАТ «КУА «Національний резерв».

Відповідно до висновку вказаного звіту незалежного аудитора, інвестиційні сертифікати ПВІФ «ТАУ» НВЗТ, емітент ПрАТ «КУА «Національний резерв», які розміщені на рахунку в цінних паперах, відкритому на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Креді Агріколь Банк», набуті ним у власність за рахунок власних коштів та активів, отриманих до 31.05.2005 року. (а. с. 133-136, т. 3).

Судом також досліджена довідка ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор» № 04/05 від 06.02.2015 року, згідно якої, ОСОБА_2 придбав вищезазначені сертифікати за власні грошові кошти, що підтверджується дослідженими аудитором договорами купівлі-продажу інвестиційних сертифікатів цього фонду, регламентом та проспектом емісії фонду. (а. с. 137, т. 3).

До матеріалів справи позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 додано копію виписки з рахунку на цінних паперах № 300608-UA10004050 в ПАТ «Креді Агріколь Банк» станом на 31.12.2014 року, згідно якої, на його рахунку у цінних паперах в депозитарній установі ПАТ «Креді Агріколь Банк» обліковуються інвестиційні сертифікати ПВІФ «ТАУ» НВЗТ, емітент ПрАТ «КУА «Національний резерв», код цінних паперів UA, номінальною вартістю 1 грн., кількістю 792 092 штук. (а. с. 119, т. 3).

На підставі досліджених судом доказів на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_2, в ПАТ «Укрсиббанк» станом на час розгляду спору судом обліковуються кошти в сумі 26, 59 грн., в ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» - 427,76 грн., в ПАТ «Креді Агріколь Банк» - 113, 65 євро, 838,79 доларів США, 18334, 97 грн., в АТ «Укрексімбанк» - 4180, 24 доларів США, 688, 42 грн.

Враховуючи досліджені судом докази, а саме, банківські виписки, довідки, звіт незалежного аудитора, пояснення сторін, суд прийшов до висновку про задоволення вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на грошові кошти на вказаних банківських рахунках.

В задоволенні вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя коштовних речей індивідуального використання суд відмовив, так як відсутнє порушення права позивача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Надані позивачем ОСОБА_1 та її представниками докази та пояснення, посилання на подані сторонами скарги та заяви про порушення кримінального провадження щодо показань свідків та доказів не спростовують висновків суду та не є підставою для неврахування доказів в силу ст. ст. 58-60 ЦПК України.

Суд обґрунтовано не взяв до розгляду докази, а саме надані ОСОБА_1, що містять відомості про фінансовий стан та майно ТОВ «Слобожанський миловар», копію книги обліку доходів та витрат, як такі, що не стосуються предмета доказування, критично поставився до посилань сторін на статті, розміщені в мережі Інтернет, оскільки вони є неналежними і недопустимими доказами відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Стосовно доводів апелянта про те, що оскаржуване рішення з посиланням на аудиторський висновок як належний доказ без перевірки аудитором та судом складання такого висновку на підставі первинних документів і відповідність їм суперечить ч. 2 ст. 19 Конституції України, вимогам Закону України «Про аудиторську діяльність», Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 59 ЦПК України, є незаконним та необґрунтованим слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Письмові докази, як встановлено ст. 64 ЦПК України, це будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру, або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» набув чинності 07.02.2015 року, тоді як правовідносини сторін склалися за період з червня 2005 року по грудень 2014 року, крім того, звіт незалежного аудитора складено 06 лютого 2015 року, до набрання чинності зазначеним законом, отже, його норми не застосовуються до спірних правовідносин в силу ст. 8 ЦПК України, ст. 58 Конституції України. Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати звітність згідно з законодавством України, і не поширюється на фізичних осіб (ч. 1 ст. 2 Закону).

ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор» включена до Реєстру аудиторських фірм та аудиторів рішенням Аудиторської палати України від 14.07.2010 року № 219/3, діє на підставі свідоцтва про включення до Реєстру аудиторських фірм та аудиторів № 4370 та свідоцтва про внесення до реєстру аудиторів та аудиторських фірм, які можуть проводити аудиторські перевірки фінансових установ, що здійснюють діяльність на ринку цінних паперів № 1199, виданого Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку на підставі рішення Комісії від 07.09.2010 року № 1408, володіє свідоцтвом про відповідність системи контролю якості № 0523, виданим Аудиторською палатою України на підставі рішення АПУ від 24.12.2014 року та чинне до 31.12.2019 року, яким підтверджується, що ТОВ «Аудиторська фірма «Ревізор» пройшла зовнішню перевірку системи контролю якості аудиторських послуг, створеної відповідно до стандартів аудиту, норм професійної етики аудиторів та законодавчих і нормативних вимог, що регулюють аудиторську діяльність.

Крім того, звіт незалежного аудитора, який був об'єктом перевірки Аудиторською Палатою України, під час якої досліджувався і лист аудитора № 03/15 від 06.02.2015 року, який одержано від аудитора разом з листом № 04/15 від 06.02.2015 року, що міститься в матеріалах справи.

Отже, позивачкою ОСОБА_1 не доведено неналежність або недопустимість зазначеного доказу, тому суд обґрунтовано надав йому оцінку в сукупності з іншими доказами у справі.

В суді апеляційної інстанції представниками ОСОБА_1 не було підтримано клопотання , що містилося в апеляційній скарзі , щодо проведення по справі економічної експертизи . Представниками ОСОБА_2 заявлено клопотання про залучення до матеріалів справи висновків комісійної судової економічної експертизи № 12333 , проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл.проф. М.С. Бокаріуса за матеріалами цивільної справи № 638/7128/15-ц(а.с.2-11, т.7) ,згідно до якого наявність джерел грошових коштів , якими володів ОСОБА_2 , у вигляді позичених коштів третім особам , що одночасно знаходились у позиці до 31.05.2005року , підтверджується документально на суму 8000000 доларів США по курсу НБУ на дату передачі коштів у позику.

Визначених згідно з питанням першим позивача джерел грошових коштів в сумі 8000000 доларів США достатньо на придбання ОСОБА_2 майна на загальну суму 3716659,77 доларів США, а саме:

- корпоративних прав ТОВ "Слобожанський миловар" (код 30357250) за період з 01.06.2005р. по 31.12.2014р. за суму 11980092,89 грн., що еквівалентно 1499099,92 доларів США;

- інвестиційних сертифікатів ПВІФ "ТАУ" НВЗТ ПАТ "КУА "Національний резерв" (код ISIN № НОМЕР_11), викуплених в емітента за період з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. та розміщених на рахунку в цінних паперах, відкритому на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК", МФО 300614, за суму 10587400,00 грн., що еквівалентно 883448,75 доларів США;

- коштів на загальну суму 11000000,00 грн., що еквівалентно 1400000 доларів США, внесених на рахунки в банківських установах, за період з 01.06.2005р. по 31.12.2014р., зокрема: ПАТ "УКРСИББАНК", ПАТ "ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ", ПАТ "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК", ПАТ "ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ".

Доходу ОСОБА_2 у вигляді дивідендів, процентів, визначених згідно питанням третім позивача, та різниці коштів, визначеної згідно з питанням четвертим позивача в загальній сумі 5 498 975,69 доларів США достатньо для придбання ОСОБА_2 майна на загальну суму 304007,12 доларів США, а саме:

- інвестиційних сертифікатів ПВІФ "ТАУ" НВЗТ ПАТ "КУА "Національний резерв" (код ISIN № НОМЕР_11), викуплених у ОСОБА_18 за договором № 14-БВ/13-БД від 24.02.2014р. в загальній кількості 956750,00 штук за суму 1676200,00 грн., що еквівалентно 187536 доларів США, Квартири АДРЕСА_1 , машиномісця НОМЕР_6 в АДРЕСА_2 , автомобіля Порш Каєн 2004 р.в., держномер НОМЕР_3 , загальною вартістю 1508867 , 00 грн., що еквівалентно 116471,12 доларів США.

Таким чином , вищевказаний письмовий доказ також підтверджує правильність висновків суду першої інстанції , доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи часткове задоволення зустрічного позову, понесені відповідачем судові витрати підлягають стягненню з позивача пропорційно до задоволених вимог, а саме, судові витрати в частині сплаченого судового збору за вимогою про встановлення факту в сумі 121, 80 грн. та в частині суми сплаченого судового збору за майновими вимогами, пропорційно до задоволених вимог, у сумі 2799, 76 грн., а всього 2 921, 56 грн.

Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення норм процесуального права під час розгляду справи судом слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушенням норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, справа знаходилась в провадженні суду першої інстанції з 02 грудня 2014 року, судове рішення по справі було ухвалено лише 30 липня 2015 року. Під час розгляду справи участь у судових засіданнях брали представники ОСОБА_1 - адвокати Поддашкіна О.Ю., Моїсеєнко К.О., Ульянов Д.В., які, згідно наявних в матеріалах справи розписок, отримували судові повістки для передачі особисто ОСОБА_1, про місце, день і час розгляду справи ОСОБА_1 була повідомлена належним чином, мала можливість з'являтися у судові засідання особисто, однак, таким правом не скористалася, разом із тим, у випадку неявки позивача або її представників чи відсутності належного повідомлення сторін судові засідання неодноразово відкладались, також представники ОСОБА_1 відмовлялись від отримання судових повісток, про що складений відповідний акт, сторона заявляла клопотання про виклик свідків, проте явку не забезпечувала, у зв'язку із чим, представником ОСОБА_2 - ОСОБА_9 на ім'я судді та голови суду були подані клопотання та скарги про дотримання розумних строків та забезпечення своєчасного і ефективного розгляду справи судом, що свідчить про навмисне затягування розгляду справи та зловживання ОСОБА_1 своїми процесуальними правами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що є обов'язковою для застосування на території України в силу ст. 9 Конституції України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права.

Судом всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо досліджено наявні у справі докази, надана оцінка належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, перевірено доводи та заперечення сторін, і, згідно встановленого, ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213 - 215 ЦПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_1 і залишає рішення без змін.

Виходячи з наведеного і керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :