Справа№592/3705/16-ц
Провадження №2/592/1414/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/мотивувальна частина/

26 серпня 2016 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Зоріка М. В.

за участю секретаря судового засідання - Білоконь І. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, - ВСТАНОВИВ:

14.04.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок А-1 по вул. Ботанічна, 29 в м. Суми, загальною площею 68,6 м.кв., житловою площею 25,0 м. кв., складовими частинами якого є: кухня а1, сіни а2, коридор а3, сарай Б, тамбур б, навіс В, вбиральня Г, омшаник Д, гараж Е, теплиця Л, погріб п/г, ворота, огорожу № 1-6, та земельну ділянку площею 0,062 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по вул. Ботанічна,29 в м. Суми, кадастровий номер :23:012:057, та понесені судові витрати в розмірі 3048,50 грн. Свої вимоги мотивує тим, що влітку 1996 року позивач познайомилася з відповідачем з яким у неї склалися близькі довірчі відносини. З початку 1997 року сторони почали проживати разом на квартирі у відповідача по пр-ту М.Лушпи, 34 в м. Суми. 06.04.1998р. за спільні кошти, які були виручені від продажу квартири позивача по вул. Садовій 6 в с. Косівщина та квартири відповідача по пр-ту М. Лушпи, 34 в м. Суми, сторони придбали жилий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями по вул. Ботанічна 29 в м. Суми. За обопільною згодою будинок був оформлений на імя відповідача. 06.06.1998р. позивач та відповідач уклали шлюб, який був розірваний за рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми № 2-1187/2014 від 22.03.2004р.

Приблизно за два місяці до розірвання шлюбу у судовому порядку відповідач виїхав з будинку і не заявляв про себе до травня 2015 р. Починаючи з січня 2004 р. всі витрати по утриманню будинку та сплаті комунальних послуг несе позивач. Позивач весь цей час також вважала себе власником будинку, оскільки його вони придбали за спільні кошти. На її думку викладені обставини та факти свідчать, що позивач відкрито та безперервно, починаючи з січня 2004 року, користується та володіє житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами та земельною ділянкою по вул. Ботанічна,29 в м. Суми.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 В не зявилася, була повідомлена про час та дату розгляду справи належним чином, причин неявки суду не повідомила.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на вказаний будинок на підставі ст. 344 ЦК України в порядку набувальної давності .

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав заперечення на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову у звязку з його необґрунтованістю. Зазначав, що періодично мешкає у спірному будинку, крім того зазначав, що позивач ОСОБА_1 перешкоджала йому у користуванні своєю власністю будинком, що розташований за адресою: м. Суми, вул. Ботанічна, 29 шляхом заміни дверних замків і.т.і.

З пояснень свідка ОСОБА_4, допитаної у судовому засіданні вбачається, що відповідач ОСОБА_2 інколи приходив до спірного будинку та ночував там.

Свідок ОСОБА_5, допитаний у судовому засіданні, суду повідомив, що у спірному будинку був останній раз 4-5 років тому, привозив брата з лікарні додому за адресою: вул. Ботанічна,29 в м. Суми.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі продажу від 06.04.1998 року ОСОБА_2 було придбано житловий будинок за адресою: м. Суми, вул. Ботанічна, 29 (а.с.6).

З копії технічного паспорта, виданого 12.02.2010 року Комунальним підприємством «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що документ виготовлений на імя відповідача ОСОБА_2 (а.с. 7-9).

Як вбачається з доданої до позову копії паспорту ОСОБА_1 вона зареєстрована у спірному будинку та є його користувачем (а.с. 5).

06.06.1998р. позивач та відповідач уклали шлюб, який був розірваний за рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми № 2-1187/2014 від 22.03.2004р.(а.с.12,13).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону бо на незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, надуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України позивач має довести, окрім безперервності, відкритості і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у неї відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння, відсутність інших осіб, які претендують на спірне майно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Згідно з п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

За правилами ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як свідчать матеріали справи, представником не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно на підставі ст. 344 ЦК України. Позивач не довів тих обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не надав належних доказів в обґрунтування своїх вимог.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги безпідставні, не знайшли підтвердження в судовому засіданні, тому задоволенню не підлягають.

З огляду на вище наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У звязку з відмовою в позові судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст. 328, 335, 344 ЦК України, ст. ст.10,11,60,209,212,213,214,215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності залишити без задоволення за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м. Суми. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення викладено 31 серпня 2016 року.

Суддя М.В. Зорік