АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Арапіна Н.Є.
№ 22-ц/796/9768/2016 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «АПЕКС-БАНК» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за позовом третьої особи ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «АПЕКС-БАНК», третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «АПЕКС-БАНК», третя особа: ОСОБА_3 про визнання окремих положень кредитного договору недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2014 року позивач ПАТ «АПЕКС-БАНК» звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахування уточнених вимог просивстягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1991958,41 грн., що складається із: заборгованості по простроченій сумі кредиту у розмірі 564615 грн., заборгованості по нарахованим та простроченим процентам у розмірі 209182,18 грн., пені за несвоєчасно сплачений кредит у розмірі 688830,30 грн., пені за несвоєчасно сплачені проценти у розмірі 114194,21 грн., та інфляційні втрати в розмірі 415136,72 грн.

13 січня 2015 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_3

В січні 2015 року третя особа ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом доПАТ «АПЕКС-БАНК, третя особа: ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

В лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «АПЕКС-БАНК», третя особа: ОСОБА_3, в якій просив визнати недійсним п.4.1 кредитного договору №ФКЛ/080612/1 від 08 червня 2012 року, укладеного між ПАТ «АПЕКС-БАНК»та ОСОБА_1

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року позов ПАТ «АПЕКС-БАНК» до ОСОБА_1,третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договоромзадоволено.

Стягнутоз ОСОБА_1на користь ПАТ «АПЕКС-БАНК» заборгованість за договором № ФКЛ/080612/1 від 08 червня 2012 року в розмірі 1991958,41 грн., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 564615 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 209182,18 грн., пені за несвоєчасно сплачений кредит за період з 11 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року у розмірі 688830,30 грн., пені за несвоєчасно сплачені проценти за період з 11 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року у розмірі 114 194,21 грн., інфляційні втрати у розмірі 415136,72 грн. та судовий збір в розмірі 22360,02 грн.

В задоволенні позовутретьої особи ОСОБА_3 до ПАТ «АПЕКС-БАНК», третя особа: ОСОБА_1про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «АПЕКС-БАНК», третя особа: ОСОБА_3про визнання окремих положень кредитного договору недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ«АПЕКС-БАНК» в повному обсязі, позов ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним та зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання окремих положень кредитного договору недійсним задовольнити.

Вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що позивачем ПАТ «АПЕКС-БАНК» невірно розраховано суму заборгованості по пені.

Посилається на те, що банком було допущено істотне порушення прав позичальника відповідача, як споживача фінансових послуг, через невиконання банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання позичальнику повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом кредитного договору, у зв'язку з чим апелянт був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки для нього.

Вказує на те, що судом не застосовано наслідки пропуску строку позовної давності та задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача пені за період, який перевищує календарний рік.

Крім того, зазначає, що третя особа ОСОБА_3 згідно з вимогами ст.65 СК України не надавала згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 на укладення кредитного договору № ФКЛ/080612/1 від 08 червня 2012 року, а тому вказаний договір суперечить її інтересам та порушує її права, а тому має бути визнаний судом недійсним.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача ПАТ «АПЕКС-БАНК» в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Третя особа: ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «АПЕКС-БАНК» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 08 червня 2012 року, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 14 квітня 2016 року становить 1991958,41 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь ПАТ «АПЕКС-БАНК».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Згідно з ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 1 ст.550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 1 ст.259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Судом встановлено, що 08 червня 2012 року між ПАТ «АПЕКС-БАНК» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ФКЛ/080612/1, відповідно до умов якого відповідач отримав відкличну відновлювальну кредитну лінію у розмірі 165000 грн. строком до 05 червня 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 19 % річних.

Пунктом 4.1 кредитного договору визначено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору позичальник сплачує пеню в розмірі 0,2 % від суми простроченої заборгованості, за кожний день прострочення (з дати виникнення простроченої заборгованості по дату погашення простроченої заборгованості включаючи дату погашення).

Згідно з п.8.9 кредитного договору сторони домовились про встановлення строку позовної давності за цим договором - п'ять років.

17 квітня 2013 року, 10 лютого 2014 року, 12 травня 2014 року між ПАТ «АПЕКС-БАНК» та відповідачем ОСОБА_1 були укладені додаткові угоди до кредитного договору № ФКЛ/080612/1 від 08 червня 2012 року, згідно з якими були внесені зміни щодо суми ліміту кредиту у розмірі 565000 грн., але дата остаточного погашення залишилась незмінною, 05 червня 2014 року.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі та здійснив видачу кредитних коштів що підтверджується заявами на видачу готівки та виписками з особового рахунку.

Відповідач ОСОБА_1 скористався кредитними коштами, проте свої зобов'язання за кредитним договором № ФКЛ/080612/1 від 08 червня 2012 року належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 14 квітня 2016 року у відповідача ОСОБА_1 перед ПАТ «АПЕКС-БАНК» утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Згідно розрахунку заборгованості загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № ФКЛ/080612/1 від 08 червня 2012 року станом на 14 квітня 2016 року становить1991958,41 грн., що складається із:заборгованості за кредитом у розмірі 564615 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 209182,18 грн., пені за несвоєчасно сплачений кредит за період з 11 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року у розмірі 688830,30 грн., пені за несвоєчасно сплачені проценти за період з 11 червня 2014 року по 10 лютого 2016 року у розмірі 114194,21 грн., інфляційні втрати у розмірі 415 136,72 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «АПЕКС-БАНК» до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «АПЕКС-БАНК», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним п.4.1 кредитного договору від 08 червня 2012 року з огляду на наступне.

Звертаючись із зустрічним позовом до суду позивач ОСОБА_1 посилався на те, що згідно пункту 4.1 кредитного договору за несвоєчасне повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову несплату процентів позивач повинен сплачувати неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 % за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентівта зазнача, щофактично в кредитному договоріпередбачена відповідальність понад 70 % річних.

Зазначає, щоумови кредитного договору щодо встановлення вимоги про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача. Також стверджує про його непроінформованість щодо умов кредитування.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів вважає вірним такий висновок суду першої інстанції.

Так, в силу вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК(статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

Згідно з ч.ч.1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

За положеннями ч.5 ст.11 та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення про встановлення вимоги щодо сплати споживачем пропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З положень даної норми вбачається, що сума сплати компенсації у разі невиконання боржником зобов'язань є пропорційно великої тоді, коли у разі невиконання зобов'язань сума компенсації становить понад п'ятдесят відсотків вартості продукції, однак умовами п.4.1 кредитного договору встановлено, що сума пені становить 0,2% від несплачених сум за кожен день прострочення платежу, що не перевищує 50% від суми кредиту, тобто вказана умова договору не суперечить ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та не свідчить про несправедливість умов укладеного договору, так як вказаним пунктом договору встановлена відповідальність позичальника у разі порушення ним умов кредитного договору. При належному виконанні договірних зобов'язань, неустойка у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов'язань.

Таким чином, оскільки відповідачем ОСОБА_1 тривалий час не виконуються умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, а відтак і нарахування неустойки згідно з вимогами п.4.1 кредитного договору. А тому саме через дії апелянта збільшувалась його заборгованість за кредитним договором, та як наслідок зростала сума пені.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, оскільки кредитний договір № ФКЛ/080612/1 від 08 червня 2012 року укладено з додержанням вимог встановлених ЦК України та ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу, строк повернення грошових коштів та сторонами погоджено розмір неустойки за невиконання зобов'язань за кредитним договором.

При цьому, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_4 та його представником відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний кредитний договір містить умови, які є несправедливими.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_3 до ПАТ «АПЕКС-БАНК», третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору виходячи з наступного.

Звертаючись з вказаним позовом до суду ОСОБА_3 просила визнати кредитний договір недійсним, посилаючись на те, що вона не надавала своєї згоди на укладення оспорюваного кредитного договору, який виходить за межі дрібного побутового.

Судом встановлено, що 23 серпня 2007 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї зареєстровано шлюб між ОСОБА_1. та ОСОБА_3, про що зроблено актовий запис № 1401.

Відповідно до ч.1 ст.65 СК України, взаємна згода чоловіка та дружини вимагається при розпорядженні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового

В п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при оспорюванні кредитного договоручи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого.

Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір , є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Доводи апелянта про те, що про існування кредитного договору третя особа ОСОБА_3 дізналась нещодавно, згоди на його укладення не надавала, а також те, що кредитний договір суперечить інтересам та порушує її права, а тому кредитний договір має бути визнаний судом недійсним колегія суддів відхиляє, оскільки норми ст.65 СК України не поширюються на правовідносини, що виникли при укладанні кредитного договору (отримання кредитних коштів).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 08 червня 2012 року надала свою письмову згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_1 з ПАТ «АПЕКС - БАНК» кредитного договору та отримання кредиту у формі кредитної лінії у розмірі 165 000 грн., а також надала згоду на укладення будь-яких додаткових договорів до вищезазначеного кредитного договору (а.с.150 том 1).

А тому суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги про невірність проведеного банком розрахунку заборгованості по пені колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апелянт не спростувавнадані позивачем ПАТ «АПЕКС - БАНК» розрахунки заборгованості за кредитним договором, не представив свого розрахунку, не надав доказів невірності розрахунку проведеного банком, що чітко передбачено ст.ст.57, 58, 60 ЦПК України.

Посилання апелянта на не застосування судом першої інстанції наслідків пропуску строку позовної давності колегія суддів вважає помилковим, оскільки сторони при укладенні договору № ФКЛ/080612/1 від 08 червня 2012 року погодили збільшити строк позовної давності до п'яти років відповідно до ст.259 ЦК України (п.8.9 кредитного договору).

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді