Справа № 127/1749/15-ц Провадження № 22-ц/772/2728/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 43Доповідач Кучевський П. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Кучевського П.В.

Суддів: Зайцева А.Ю., Шемети Т.М.

При секретарі: Топольській В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення частки квартири та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру та автомобіль, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, у якому просив визначити ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, яка перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а саме в ? частці кожному. Визнати за ОСОБА_2 право власності на ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, що належить йому за законом.

У березні 2015 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_2, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила суд визнати за ОСОБА_3, право власності на квартиру АДРЕСА_2. Визнати за ОСОБА_3, право власності на автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», 2005 року випуску, що зареєстрований за ОСОБА_2 д.н.з. НОМЕР_1, стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 53060,25 грн. - частку вартості автомобіля, «VOLKSWAGEN LT 35» 2002 року випуску.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_3. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартість автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI», 2005 року випуску, що становить 200 000 тис. грн. та частку вартості автомобіля «VOLKSWAGEN LT 35» 2002 року випуску. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2 та відмовити у задоволення зустрічного позову посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

31 серпня 2016 року на адресу Апеляційного суду Вінницької області надійшла заява ОСОБА_2 про відкладення розгляду спарави у звязку із сімейними обставинами, та аналогічна заява його представника ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 статті 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

ОСОБА_2 у заяві про відкладення розгляду справи не вказав поважних причин неявки в судове засідання та не надав доків, які б вказували на наявність обставин, що перешкоджають йому бути присутнім під час розгляду справи.

ОСОБА_5 в заяві про відкладення розгляду справи вказав, що він 31.08.2016 року о 11:00 год. бере участь у судовому засіданні в Чернівецькому районному суді Вінницької області у справі за позовом ТОВ «Пресс-курєр Україна» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за дилерським договором та вказує, що дата судового засідання у Чернівецькому районному суді була узгоджена раніше. Однак, колегією суддів встановлено, що Чернівецьким районним судом призначено вказану справу до розгляду лише 16.08.2016 року, в той час, як апеляційний суд призначив справу 15.08.2016 року. Вказані обставини спростовують доводи ОСОБА_5 та вказують на відсутність поважних причин неявки представника апелянта у судове засідання.

За правилами ч. 2 статті 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

За таких обставин колегія суддів, приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог Закону.

Судом встановлено, що 03.02.1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб в Дашковецькій сільській раді Літинського району Вінницької області, актовий запис №3. Прізвище дружини після укладення шлюбу «Заболотна», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу виданим Дашковецькою сільською радою Літинського району Вінницької області від 3 лютого 1988 року, серія ІІ-АМ № 337247 ( а.с. 82).

Під час перебування у шлюбі подружжям була придбана на імя ОСОБА_8 квартира АДРЕСА_3. Вартість квартири склала 300 000 грн., з яких 47 500,00 грн. сплачено відразу, а решта - 252 500,00 грн. - протягом одного банківського дня, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 13.05.2008 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстровим номером 2716. ( а.с. 6-7, 8, )

ОСОБА_4 отримала в ВАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_11», згідно кредитного договору № 014/035-43/60220 від 13 травня 2008 року, кредит в розмірі 50 000 доларів США, передавши придбану квартиру в іпотеку та застрахувавши її, що підтверджується договором іпотеки, укладеним між ВАТ «ОСОБА_10 ОСОБА_11» та ОСОБА_4, посвідченим 13.05.2008 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_9; договором № РМ035/001/001183 добровільного страхування майна від 27 травня 2009 року.(а.с. 65-69,)

06.09.2010 року рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці розірвано шлюб між ОСОБА_2 ОСОБА_12 ОСОБА_4 Рішення набуло законної сили 17.09.2010 року.(а.с.83)

08 червня 2014 року померла ОСОБА_13, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-АМ №293139 виданим відділом ДРАЦС РС ВМУЮ у Вінницькій області 10.06.2014 року, актовий запис №1600.(а.с.4)

Постановою приватного нотаріуса ВМЮ ОСОБА_14, про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.02.2015 року, ОСОБА_3 (що є матірю померлої ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Літинського районного управління юстиції у Вінницькій обл. від 12.09.2014р. серія І-АМ, №296587 ( а.с. 80)) відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_4 на кв. 42., по вул. В. Порика 2 у м. Вінниці, у звязку з оспорюванням майнових вимог іншого з подружжя. ( а.с.86)

Статтею 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання прав.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що - право власності є непорушним , ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно cт. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 cт. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до cт. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно п. 22 ППВС України № 11 від 21.12.2007р. - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.69-72 та ст. 372 ЦК України. Згідно з п. 23 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частини 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про виділення частки квартири та визнання права власності є правильним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом встановлено, що 06.09.2010 року рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було розірвано. Рішення набуло законної сили 17.09.2010 року. Як вбачається із рішення суду про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 зазначений позивачем, був присутній під час розгляду справи, та відповідно знав, що шлюб розірвано, доводи позивача , що він вважав, що шлюб вважається розірваним з моменту отримання свідоцтва про розірвання шлюбу не заслуговують на увагу.

Підчас розгляду справи про розірвання шлюбу та в подальшому ОСОБА_2 не ставив вимог про поділ майна.

Оскільки, до суду позивач звернувся лише 31.01.2015 року то пропустив позовну давність у три роки. ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції доказів, що дають підстави вважати поважними причини пропуску строку позовної давності.

В свою чергу, представник ОСОБА_3 наполягав на застосуванні судом наслідків спливу позовної давності, та подав суду відповідне клопотання до початку розгляду справи по суті заявлених позовних вимог (а.с 147).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції встановивши обставини справи, дослідивши докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення законно та справедливо відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Щодо вимоги зустрічного позову, то судом першої інстанції встановлено, що кредит на спірну квартиру ОСОБА_8 погашала сама, ОСОБА_2 не вносив кошти на погашення кредиту. А тому з врахуванням положень ч.1, 7 ст.57 СК України обґрунтовано прийшов до висновку, що квартира №42 в будинку за №2 про вул. В.Порика в м. Вінниці була особистою приватною власністю ОСОБА_4

Суд підставно не взяв до уваги надані позивачем копії розписок (а.с. 170-171). Вказані розписки складені особисто позивачем, на них відсутня згода ОСОБА_4, як це вимагається згідно ч.3 ст.65 СК України, хоча зміст розписок стосується великих грошових сум, тобто цінного майна. Таким чином ці розписки не підтверджують той факт, що в дійсності одержані грошові кошти та/або одержане за ними використано в інтересах сімї.

Встановлено, що автомобілі «MERCEDES-BENZ VITO 109 CDI» та «VOLKSWAGEN LT 35» відчужені позивачем, тобто використав це майно на власний розсуд. А тому суд першої інстанції підставно врахував їхню вартість.

Згідно п. 30 постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд таке майно або його вартість враховується при поділі.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13 - належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Згідно п. 30 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про прано на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи.

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Доводи зустрічного порзову ОСОБА_3, що в порядку ст. 1218 ЦК України їй перейшло право спадкодавця на поділ майна подружжя є обгрунтованими та підвержиними доказами під час розгляду справи у встановленому процесуальним Законом порядку.

Поряд з цим, апеляційна скарга ОСОБА_2 ґрунтується лише на доводах щодо порушення судом норм процесуального права. Апелянт не вказує на порушення чи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, мотивує це несвоєчасним отриманням копії повного тексту оскаржуваного судового рішення.

Однак, такі доводи апелянта не заслуговують на увагу оскільки, апеляційна скарга ОСОБА_2 ухвалою суду залишалася без руху та він мав можливість надати суду уточнену апеляційну скаргу, однак наданим правом не скористався.

В апеляційній скарзі вказується на порушення судом вимог ст.10 ЦПК України та ст. 60 ЦПК України, оскільки проігноровані наявні в матеріалах справи пояснення ОСОБА_2 та безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про виклик та допит осіб у якості свідків. А також були допущені грубі процесуальні помилки, що полягали в : порушенні судом принципу змагальності сторін (ст.ст.10, 60 ЦПК України); порушення судом принципу поваги суду до учасників процесу (ст..5 ЦПК України); порушення права людини на справедливий та неупереджений розгляд цивільної справи (ст. 1 ЦПК України); завданням перешкод права сторін на апеляційне оскарження (ст.13 ЦПК України). На підтвердження апелянт посилається на обставини подання заяви відводу судді та його незадоволення.

Відповідно до частини першої статі 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте доводи, викладені в апеляційній скарзі не дають підстав для висновків, що при розгляді судом першої інстанції були допущені порушення норм процесуального права, що призвели до ухвалення незаконного та необгрунтованого судового рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та обєктивно дослідивши всі обставини справи, надавши належну оцінку доказам у справі привильно вирішив спір між сторонами. Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_15

Судді: /підпис/ ОСОБА_11

/підпис/ ОСОБА_12

Згідно із оригіналом

Головуючий: П.В. Кучевський