Справа № 570/387/16-ц
Номер провадження 2/570/503/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника третьої особи адвоката ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 про погодження технічної документації за відсутності суміжних землекористувачів,

в с т а н о в и в :

покликаючись на порушення відповідачем права позивача на приватизацію земельної ділянки, що перебуває у її користуванні, її представник у поданій до суду 20 січня 2016 року позовній заяві просить визнати незаконною відмову у погодженні технічної документації із землеустрою за відсутності підписів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо погодження меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування квартири № 1 житлового будинку № 19 по вул.Садова Рівненського району Рівненської області та зобов»язати селищного голову та спеціаліства-землевпорядника по селищній раді здійснити підписи в технічній документації із землеустрою без наявності підписів вказаних осіб.

Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, проте в судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. Зважаючи на те, що його явку не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, що визнається особами, які з»явилися до суду, відсутність необхідності заслуховувати його особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за його відсутності.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах.

По суті спору показав, що рішення відповідача від 13 вересня 2013 року № 437 позивачу дозволено виготовлення проекту землеустрою щодо приватизації земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га по вул.Садовій 19 в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області для обслуговування квартири № 1 за вказаною адресою, що становить 71/100 зазначеного домоволодіння, що є її власністю.

ОСОБА_3 як особа, що практично постійно перебуває за межами України, після отримання свідоцтва про право на спадщину на частину будинку у 2013 році, у зв»язку з тяжким матерільним становищем приступила до приватизації земельної ділянки лише в 2015 році, виготовляючи проектну документацію. Представники позивача зверталися до відповідача із заявою про вирішенням спору щодо розмірів та меж земельних ділянок, однак спір вирішено не було. 06 січня 2016 року узгоджувальною комісією відповідача замість узгодження меж за відсутності суміжних землекористувачів було зазначено про накладення її земельної ділянки на земельну ділянку ОСОБА_4, що не відповідає дійсності, так як обмір здійснювався по фактично існуючій межі /паркану/, встановленого задовго до приватизації земельних ділянок, а щодо земельної ділянки, якою користується ОСОБА_6, відповідачем взагалі нічого не вирішено.

Вважає, що не повино бути жодних проблем у ОСОБА_7 для приватизації своєї земельної ділянки, бо вона тривалий час огороджена. Твердження про накладку земельних ділянок є голослівними, оскільки жодних документів з геокадастру надано не було. Оскільки суміжні землекористувачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відсутні за місцем проживання, тому не можуть підписати відповідні документи, вважає, що селищна рада зобов»язана зробити це без їх згоди.

Задоволення позову не має жодного відношення до розгляду справи за позовом його довірителя до попереднього власника спірної суміжної земельної ділянки, оскільки її права порушені і іншим шляхом вирішити даний спір неможливо. Питання погодження меж відповідачем при передачі у власність земельної ділянки позивачу не впливає на право третьої особи як нового власника володіти, користуватися та розпоряджатися отриманою земельною ділянкою. Разом з тим, позивач захищає у суді право на земельну ділянку, на яку її спадкодавцеві державний акт не видавався, проте право на неї перейшло у зв'язку з переходом прав на квартиру. Мова у даній справі йде не про визнання права власності позивача на спірну земельну ділянку, а лише про затвердження меж без їх згоди, оспорення права власності ОСОБА_4 не є предметом даного спору.

Представник третьої особи вважає, що задоволення позову порушує її права як суміжного землекористувача. Предмет спору не стосується права власності ОСОБА_4, зокрема законності набуття нею чи попереднім власником права на земельну ділянку, на даний час правовий режим земельної ділянки існує на підставі дійсних договорів купівлі-продажу.

У зв»язку із тим, що межі земельної ділянки згідно документації із землеустрою позивача накладаються на земельну ділянку ОСОБА_4, він як її представник, посилаючись на те, що вказана земельна ділянка перебуває у її власності на підставі договору купівлі продажу та Державного акта від 24 червня 1994 року, правомірно відмовляє у погодженні меж земельної ділянки у запропонованій редакції.

Затвердити технічну документацію без письмової згоди суміжних землекористувачів можливо лише у випадку тривалої відсутності суміжного землекористувача, та, у зв»язку з цим, неможливості отримання від нього думки з цього приводу, що у даному випадку відсутнє, оскільки він як уповноважена третьою особою особа був присутній на засіданні комісії і чітко висловив свою незгоду з даними документами позивача і вказав об»єктивну причину, що виключає погодження меж без участі третьої особи, як про це просить представник позивача, який, як і він, був особисто присутній при виїзді земельної комісії на місце.

Якщо при розгляді земельного спору доведено, що відмова сусіда щодо узгодження меж є безпідставною або дійсно неможливе підписання акту по причині відсутності суміжних власників чи землекористувачів, то комісією приймається рішення про необхідність підписання акту сусідом або відповідно про погодження меж земельної ділянки без підписів суміжних власників чи землекористувачів.Протокол комісії додається до акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки і далі документи оформлюються в загальному порядку.

Вважає, що позивач хоче в обхід закону забрати належну третій особі частину земельної ділянки і встановити факти для іншої цивільної справи. Оскільки до ОСОБА_7 перейшло право користування земельною ділянкою лише в межах користування попереднім власником ОСОБА_8, про що позивачем не надано жодних доказів, вважає, що відсутнє порушення її прав.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Як встановлено судом, позивач та третя особа є суміжними землекористувачами. Позивач отримала квартиру № 1 - 71/100 частину будинку у спадщину відповідно до свідоцтва від 21 листопада 2012 року, а третя особа придбала частину сусіднього будинковолодіння № 17 «а» та частину земельної ділянки для його обслуговування площею 0.0447 га у ОСОБА_9 відповідно до договорів купівлі-продажу від 18 жовтня 2013 року. Вказані договори на даний час є предметом судового спору, який знаходиться у судовому розгляді.

Вказана земельна ділянка набута ОСОБА_9 та знаходилася у його власності на підставі рішення відповідача від 19 жовтня 2000 року № 291, що підтверджується також Державним актом на право приватної власності на землю серія ІІІ-РВ № 022053 від 18 квітня 2001 року, зареєстрованим у Книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 10072. Спірна земельна ділянка набута у продавця у відповідному розмірі та конфігурації згідно з вказаним Державним актом, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 11122115 від 18 жовтня 2015 року.

Рішенням відповідача від 13 вересня 2013 року № 437 позивачу дозволено розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га по вул.Садовій 19 в смт.Клевань Рівненського району Рівненської області для обслуговування квартири № 1 за вказаною адресою, що становить 71/100 зазначеного домоволодіння, що є її власністю.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) позивачу виготовлена на земельну ділянку площею 0,1353.

06 січня 2016 року узгоджувальною комісією відповідача зазначено про накладення вказаної земельної ділянки на земельну ділянку ОСОБА_4

В провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебуває цивільна справа на позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9, ТОВ «Нікос», ОСОБА_4, Управління Держгеокадастру у Рівненському районі Рівненської області, третя особа:приватний нотаріус ОСОБА_10 про скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування його державної реєстрації. Позивач претендує на частину земельної ділянки, яка знаходиться у власності ОСОБА_4, що стало підставою для відмови представника ОСОБА_4 та узгоджувальної комісії відповідача в погодженні технічної документації позивача, допоки вона не приведе технічну документацію у відповідність до вимог Закону.

Зазначені обставини є визнаними сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Свідки по справі ОСОБА_11 та ОСОБА_7 - рідні сестра та брат позивача показали, що вважали спірну територію своєю до літа 2015 року, коли вирішили викопати на ній компосну яму, але мати третьої особи заборонила їм це робити. Дійсно, більше 10-15 років тому, ще за життя бабусі ОСОБА_12, яка була попереднім власником квартири та користувачем земельної ділянки, між нею та ОСОБА_9 при купівлі ним частини будинку добровільно змінений порядок користування земельної ділянки шляхом перенесення огорожі.

Предметом даного спору є незгода відповідача - Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області погодити межі суміжних землекористувачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без їх згоди.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України).

Ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження у справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, полягає в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об'єктивуються у поданих доказах. Верховний Суд України зазначив, що під підставами позову, які згідно зі ст.31 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Положеннями ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збиті застосування інших, передбачених законом, способів захисту.

Згідно ст.140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Відповідно до вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ст.14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постанові № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК України, ч.1 ст.377 ЦК України особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Власники та землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного (ст.ст.91, 96, 103 ЗК України).

Згідно із ч.ч.2, 3, 5 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності та користуванні громадян, і додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Аналогічний висновок висловлений і у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів.

Згідно зі ст.55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам..

Положеннями ст.198 ЗК України передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану.

При цьому підписання акта погодження меж чи акта приймання-передачі межових знаків на зберігання самостійного значення не має, тому не призводить до виникнення, зміни або припинення права на приватизацію земельної ділянки.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Згідно з п. 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 04 травня 1999 року № 43, складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією.

Розроблення проекту уведення земельної ділянки та встановленням її меж в натурі на місцевості є обов'язковою умовою при передачі земельної ділянки будь-якій особі за рішенням міської ради та при видачі їй державного акта.

Факт накладення (перетину) земельних ділянок будь-яких осіб можливо встановити виключно шляхом візуального обстеження та співставлення межових знаків їх земельних ділянок в натурі на місцевості або шляхом експертного дослідження затверджених проектів відведення земельних ділянок щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі на місцевості.

Ніким не заперечується, що існував та існує спір між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 щодо суміжного землекористування, не усунено суперечності щодо меж земельних ділянок. Наявність спору між суміжними землекористувачами, внаслідок чого згоду на підписання акту погодження зовнішніх меж землекористування від третьої особи позивач не отримала, обізнаність відповідача про існування земельного спору між вказаними особами в судовому засіданні не заперечувалося. Встановлення меж за фактичним їх використанням є неможливим, оскільки наявний факт спору між суміжними землекористувачами. При цьому, посилання позивача на наявність паркану як на доказ, який свідчить про відсутність порушень з її боку при оформленні технічної документації на землю, є неспроможним.

Договір купівлі-продажу на даний час є чинним. Положення ст.204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

При винесенні рішення суд виходив із того, що приймаючи вказане рішення відповідач належним чином перевірив технічну документацію, з'ясував причини непогодження меж земельних ділянок, які передаються позивачу та межують із земельною ділянкою. Таким чином, відповідач як орган місцевого самоврядування реалізував власні повноваження відповідно до вимог Закону.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем належними та достовірними доказами не доведені свої позовні вимоги, не доведено факту порушення його законних прав та інтересів, обраний невірний спосіб їх захисту. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами позивача та третьої особи на мирне користування майном. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів суміжних співвласників, а також порушення інтересів інших осіб. Сукупність обставин справи та наявних у справі доказів приводить суд до переконання, що у цій конкретній справі втручання у здійснення права власності не є виправданим і не відповідає суспільним інтересам.

Посилання сторони позивача на те, що відповідач під час розгляду питання щодо погодження меж при наданні земельної ділянки у приватну власність позивача не мав підстав для відмови, оскільки була відповідна технічна документація, розроблена ФОП ОСОБА_13, який не виявив жодних порушень, судом не приймаються до уваги, оскільки в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України орган місцевого самоврядування зобов'язаний діяти лише на підставах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому зобов'язаний виконувати конституційний припис „право власності на землю набувається і реалізується виключно відповідно до закону" і додержуватися визначеного ЗК України порядку передачі земельної ділянки у приватну власність.

Оскільки позовна вимога про зобов»язання вчинити певні дії є похідною від первісної вимоги, то в її задоволенні також необхідно відмовити.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ній у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, на підставі ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст.116-120, 158-161 ЗК України, ст.321 ЦК України, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у позові ОСОБА_3 до Клеванської селищної ради Рівненського району Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4 про погодження технічної документації за відсутності суміжних землекористувачів.

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені 20 травня 2016 року. Повний текст виготовлено 25 травня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.