Справа № 541/3244/15-ц
Номер провадження 2/541/212/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 травня 2016 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Городівського О.А.,

при секретарі Ніколаєнко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 міської ради Полтавської області

про визнання недійсними та скасування державних актів про право власності на земельні ділянки

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Приватне підприємство «Земсервіс-плюс»,

В С Т А Н О В И В :

28 грудня 2015 року до Миргородського міськрайонного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 міської ради Полтавської області в якій викладено прохання про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, що належать ОСОБА_2 (кадастровий номер :50:039:0041) та ОСОБА_1 (кадастровий номер :50:039:0042), що знаходиться в м. Миргороді по вул. Личанській, № 70.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.01.1994 року вона набула право власності на 2/5 частини житлового будинку № 70, що розташований по вул. Личанській в м. Миргороді Полтавської області. Інша частина цього будинку належить відповідачці ОСОБА_2. Земельна ділянка за вказаною адресою перебувала у спільному користуванні співвласників будинку. У 2007 році дана земельна ділянка приватизована співаниками будинку позивачкою та відповідачкою ОСОБА_2 Позивачка вказує, що особисто не займалась оформленням документів на приватизацію земельної ділянки, а погодилась на пропозицію ОСОБА_2 і довірила їй всі документи необхідні для оформлення свого права.

В 2014 році позивачці стало відомо, що при приватизації земельної ділянки, яка перебувала у спільному користуванні вона втратила прохід до частини будинку, який належить їй. Відповідачка, при проведенні приватизації, включила до земельної мідянки, яка перейшла у її власність, земельну ділянку, яка являється проходом до частини будинку позивачки.

ОСОБА_1 вказує, що вона та ОСОБА_2 не мали права приватизовувати окремо земельну ділянку, яка перебувала у їх спільному користуванні, тому просила відновити її права шляхом скасування державних актів на право приватної власності на спірну земельну ділянку по вул. Личанській, 70 як її так і позивачки.

В судовому засіданні позивачка та її представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали позовні вимоги в повному обсязі та проси їх задовольнити. Суду пояснили, що приватизація спірної земельної ділянки по вул. Личанській, 70 була проведена з порушенням законодавства, так як співвласники не мали права самостійно один від одного вирішувати її долю та визначати розміри земельних ділянок без спільної згоди, укладення договору або рішення суду. Окрім того, приватизація відповідачкою частини земельної ділянки, яка повинна використовуватись для спільного користування співвласників будинку поставило в залежне становище позивачку, яка втратила право проходу до своєї частини будинку, та земельної ділянки.

Відповідачка особисто в судове засідання не з'явилась. Її представники, які діють на підставі довіреностей заперечили позовні вимоги ОСОБА_1 з підстав того, що позивачкою не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову. Представники вказують, що позивачкою не наведено норм права на підставі яких ОСОБА_2 зобовязана була погоджувати межі приватизованої земельної ділянки із суміжними землекористувачами.

На переконання представників відповідачки ОСОБА_1 підписуючи схеми, межі та розміри земельного сервітуту, які проходять через земельну ділянку ОСОБА_2 вона знала про наявність обмежень в доступі до своєї земельної ділянки та частини будинку. До та після приватизації спірної земельної ділянки позивачка безперешкодно користувалась своєю частиною будинку та земельною ділянкою, однак підписання нею договору земельного сервітуту повністю урегулює всі спірні питання.

Представники відповідачки, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказують на те, що надумані порушення не можуть бути підставою для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку оскільки позивачка не позбавлена права реалізувати своє право на користування чужою земельною ділянкою способом передбаченим ст. 402 ЦК України та ст. ст. 99,100 Земельного кодексу України, шляхом укладення договору сервітуту. Окрім того, просили відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 з підстав сплину строку позовної давності, так як позивачка знала про приватизацію ОСОБА_2 спірної земельної ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_3 міської ради також заперечив позовні вимоги ОСОБА_1 з підстав того, що позивачка та відповідачка добровільно звернулись із заявами про приватизацію земельної ділянки по вул. Личанській, 70, що вказує на їх взаємне рішення на приватизацію спільної земельної ділянки. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено обовязку погодження зовнішніх меж земельної ділянки із суміжним землекористувачами.

Згідно технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_2 встановлено наявність обмеження на використання земельної ділянки по вул. Личанській, 70, шляхом встановлення сервітуту для співвласника будинку, що не обмежує права позивачки на користування соєю частиною будинку та земельною ділянкою. Тому представник не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, директор Приватного підприємства «Земсервіс-плюс» не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, так як при виготовленні технічної документації та державного акту на земельну ділянку ОСОБА_8 підприємством враховано необхідність експлуатації та обслуговування частини будинку та земельної ділянки позивачки шляхом обумовлювання необхідності укладення договору сервітуту, однак з невідомих причин він не був укладений.

Заслухавши пояснення сторони позивачів і відповідачів, дослідивши письмові докази по справі, надані сторонами на засадах змагальності та диспозитивності, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що порядок користування спірною земельною ділянкою по вул. Личанській, 70 був визначений рішенням Народного суду Миргородського району від 01 листопада 1961 року, яким встановлено наступний порядок землекористування по схемі № 2 надавши в користування одному співвласнику (ОСОБА_9М.) земельну ділянку 461 м? та іншому співвласнику (ОСОБА_10І.) земельну ділянку 461 м?, а двір залишено в їх спільному користуванні.

Позивачка ОСОБА_1 набула право власності на 2/5 частини будинку 17 січня 1994 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (а.с.35).

Відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на 3/5 частини будинку 30 березня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (а.с.65).

Суду не надано доказів зміни визначеного судом порядку користування земельною ділянкою, яка перебувала у спільному постійному користуванні співвласників будинку.

Вимогами ст. 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Пленум Верховного Суду України в п.п (ґ), п.18 в постанові від 16 квітня 2004 року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ розяснив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Враховуючи викладене судом встановлено що, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з набуття права власності на частки у будинку, набули право спільного користування спірною земельною ділянкою, порядок користування якою був встановлений рішенням суду.

Статтею 42 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року визначається порядок розпорядження і використання земельних ділянок громадянами, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної (часткової або сумісної) власності. Так у статті передбачено, що «громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою.

Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі.

Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.»

Суду не надано доказів, що позивачка та відповідачка звернувшись із заявами про приватизацію спірної земельної ділянки в 1997 року здійснили дані дії спільно, як того вимагає відповідна законодавча норма, або визначили інший порядок користування земельною ділянкою, ніж той, який був встановлений рішенням суду.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Частиною 8 статті 17 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, який діяв на момент прийняття рішень ОСОБА_3 міською радою про безоплатну перебачу спірної земельної ділянки, визначено, що передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими ОСОБА_4 народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Аналогічна норма міститься в частині 5 статті 116 Земельного Кодексу України від 25.10.2001, № 2768-III, який діяв на момент видачі державних актів ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Враховуючи вищевикладені вимоги законодавства, рішення ОСОБА_3 міської ради від 15 вересня 1997 року № 998 про безкоштовну передачу у приватну власність земельної ділянки площею 600 м2 по вул. Личанській, 70 ОСОБА_2 та рішення від 22 жовтня 1997 року № 1071 про безкоштовну передачу у приватну власність земельної ділянки площею 400 м2 по вул. Личанській, 70 ОСОБА_1 є незаконними.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування. Тому встановлення незаконності рішення є підставою для скасування державного акту, так як він є похідним документом і залежить від доведеності незаконності рішення органу на підставі якого виданий.

Пунктом 7 Постанови, Пленум Верховного Суду України, від 16.04.2004, № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" розяснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Судом встановлено, що наявність чинних державних актів на право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку являється порушенням прав позивача, яке підлягає захисту шляхом визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними та відновлення спільного користування земельною ділянкою. Правовий висновок про можливість використання даного способу захисту прав викладений у постанові Судових палат у цивільних справах Верховного Суду України від 19 червня 2013 р. справа №6-57цс13.

На переконання суду позивачка не пропустила строку звернення з позовною заявою до суду за захистом свого права, про застосування якого заявлено клопотання представниками відповідачки ОСОБА_2, так як перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Про приватизацію земельної ділянки яка перебувала у загальному користуванні ОСОБА_1 дізналась лише з моменту обмеження її права користування.

Керуючись ст.ст. 11, 88, 213-215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 .

Визнати недійсними та скасувати державні акти на право власності на земельні ділянки, що належать ОСОБА_2 (кадастровий номер :50:039:0041) та ОСОБА_1 (кадастровий номер :50:039:0042), що знаходиться в м. Миргород по вул. Личанській, № 70.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по 487 грн. 60 коп. .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А. Городівський