АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2607/16 Головуючий 1 інст. -Бєссонова Т.Д.
Справа № 623/5110/15-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» травня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсного правочину,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним та у подальшому уточненим позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що з 21 вересня 1984 року вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання вони придбали автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Зазначила, що 15 жовтня 2015 року ОСОБА_2 без її згоди продав вказаний автомобіль ОСОБА_3

Вважала, що договір купівлі-продажу автомобіля є недійсним, оскільки була відсутня її згода на продаж спірного автомобіля.

Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, укладений 15 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; зобов'язати ОСОБА_3 повернути у власність ОСОБА_2 автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1; зобов'язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 40000,00 грн., які він отримав від неї за продаж автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1; судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1, через свого представника, подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення - скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідачів на її користь судовий збір. При цьому посилалася на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. Зазначила, що показання свідків не можна вважати належними та допустимими доказами; на час придбання спірного автомобіля ОСОБА_2 був пенсіонером та не мав коштів на його придбання.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували з 21 вересня 1984 року по 06 лютого 2016 року.

Під час шлюбу 15 липня 2011 року сторонами придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який зареєстровано за ОСОБА_2

15 жовтня 2015 року зазначений автомобіль ОСОБА_2 без згоди його дружини ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 за 40000,00 грн., яка є його власником.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд посилався на обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі про розірвання шлюбу, а саме, що сторони не проживали разом майже сім років, фактично припинили шлюбні відносини і під час окремого проживання ОСОБА_2 придбав за свої кошти зазначений автомобіль. Проте, не звернув увагу на те, що зазначене судове рішення не набрало законної сили, оскільки його було оскаржено.

В ухвалі Апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2016 року за результатами перегляду судового рішення про розірвання шлюбу не зазначено факту не проживання сторін разом майже сім років.

У зв'язку з цим ці посилання ОСОБА_2 судова колегія вважає безпідставними.

Відповідно до статті 65 СК України та частини 2 статті 369 ЦК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно зі ст.19 Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні, засоби, в тому числі легкові автомобілі, підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 6 Правил державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 встановлено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС.

Згідно із пунктом 4 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами.

При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов'язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві.

Згідно із п.4 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину.

Як вбачається з матеріалів справи письмової згоди на продаж спірного автомобіля ОСОБА_1 не надавала.

Відповідно до частини 6 статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.На підтвердження того факту, що майно набуто одним із подружжя під час окремого проживання з другим з подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, подається копія рішення суду, що набрало законної сили, про визнання особистою приватною власністю одного з подружжя майна, що є предметом цього договору.

Проте в матеріалах справи відсутнє відповідне рішення суду, що спірний автомобіль набуто ОСОБА_2 під час окремого проживання з ОСОБА_1 у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто, той з подружжя, чиє право порушено, може просити визнати договір недійсним лише в тій частині, яка стосується його частки в спільному сумісному майні.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, укладений 15 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції не врахував, що спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, його придбано під час шлюбу, доказів фактичного припинення шлюбних відносин під час продажу спірного автомобіля ОСОБА_2 не надав, спірний автомобіль продано без письмової згоди ОСОБА_1, тому цей договір підлягає визнанню недійсним частково в ? частці ОСОБА_1

Проте, не підлягає задоволенню позов ОСОБА_1 в частині зобов'язання ОСОБА_3 повернути у власність ОСОБА_2 автомобіль HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1; зобов'язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 40000,00 грн., які він отримав від неї за продаж автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, оскільки договір визнано тільки частково недійсним, і ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію. Однак, такий позов ОСОБА_1 не заявляла.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині у зв'язку з відмовою в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, укладений 15 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та наявні в ній докази, неправильно встановив юридичну природу правовідносин і застосував закон, який їх не регулює.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з частковою відмовою в задоволенні позову з інших підстав.

Питання щодо стягнення судового збору вирішено відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року із змінами та доповненнями та підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу автомобіля «HYUNDAI ACCENT», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 15 жовтня 2015 року недійсним в ? частки в спільній сумісній власності подружжя.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 303, 16 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії