Справа № 461/4167/15 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/783/970/16 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2-

ОСОБА_3, позивача - ОСОБА_4. її представника- ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу в подвійному розмірі,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 26 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 57 550,00 гривень.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах справи. Апелянт зазначає, що рішення суду ґрунтується на показах свідка ОСОБА_5, які суд оцінив як належний та допустимий доказ ухилення відповідачки від укладення договору купівлі-продажу квартири. Вказує, що договором про надання представницьких послуг з купівлі об'єкта нерухомості ріелтор ОСОБА_5 зобов'язувалась бути посередником у переговорах і надавати лише послуги консультативного та інформаційного характеру, а тому не мала повноважень на внесення змін до істотних умов попереднього договору від імені позивачки. Крім того, позивачка, всупереч визначеному договором про наміри від 26.12.2013 року, обов'язку покупця сприяти укладенню договору купівлі - продажу не вчинила жодної дії, спрямованої на укладення основного договору купівлі - продажу належної відповідачу квартири, що свідчить про не укладення цього договору саме з вини позивачки. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2-

ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4. її представника - ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 26 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений Договір про наміри купівлі-продажу об'єкту нерухомості №24, відповідно до п.1 якого предметом цього договору є угода сторін, відповідно до якої продавець має намір продати, а покупець купити об'єкт нерухомості, а саме: трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Кубійовича, 9/4 і належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2002 року за реєстраційним №7635 та договору дарування від 16 листопада 2004 року №10220 (а.с.3).

Згідно п.2 вказаного Договору, вартість зазначеного об'єкта нерухомості складає 656000,00 грн., що на момент підписання цього Договору складає суму, що еквівалентна 80000,00 доларів США по курсу 8,2 на день підписання даного Договору.

Як вбачається з п.2.1 Договору, відповідно до ст.638 ЦК України сторони досягли згоди про нижченаведене: підтверджуючи намір укласти Договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості до 01 травня 2014 року з метою забезпечення його укладення, в момент підписання цього Договору покупець передав, а продавець прийняв гарантійну суму, яка складає 20500,00 грн., що еквівалентно 2500,00 доларів США.

Згідно п.п. 5.1, 5.2 вказаного Договору, у випадку не укладення Договору купівлі-продажу покупцем гарантійна сума, зазначена в п.2 цього Договору, залишається у продавця. У випадку не укладення Договору купівлі-продажу продавцем, продавець зобов'язаний повернути покупцю подвійну суму, вказану в п.2.1.

В обумовлений сторонами строк, а також у подальшому, договір купівлі-продажу будинку між сторонами укладено не було.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору, укладеного між сторонами.

Оскільки договір купівлі-продажу будинку чи попередній договір купівлі-продажу будинку в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані ОСОБА_4 ОСОБА_2 кошти у розмірі 2500 доларів США є авансом. Тому суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, вірно дійшов висновку щодо правової природи переданої грошової суми, як авансу, який є способом платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, а відтак і про те, що такий підлягає поверненню, з врахуванням того, що відповідач ухилилася від виконання умов договору.

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За таких обставин, керуючись принципом диспозитивності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити повністю та стягнути з відповідачки на користь позивачки гарантійну суму, яка є авасом - 2500,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на 03 листопада 2015 року становить 57550,00 грн., з розрахунку 1 долар = 23,02 грн.

Суд прийняв до уваги як належні та допустимі докази ухилення відповідачки від укладення договору купівлі - продажу квартири покази свідка ОСОБА_5, що не суперечить вимогам ст. 57 ЦПК України, та дав їм належну оцінку.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Будь- яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч.1 п.п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.