Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/6727/14 Головуючий у 1-й інстанції: Федченко І.М.
Провадження № 22-ц/778/3014/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве обєднання «Запоріжжя» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ,-

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 23 березня 1991 року він працював на посаді генерального директора закритого акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве обєднання «Запоріжжя», правонаступником якого є приватне акціонерного товариство «Територіальне міжгалузеве обєднання «Запоріжжя» (далі ПрАТ «ТМО «Запоріжжя»), на підставі безстрокового трудового договору. 14 квітня 2004 року з ним був укладений контракт про роботу на посаді генерального директора закритого акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве обєднання «Запоріжжя» з дати укладення контракту до 14 квітня 2009 року. Відповідно до наказу від 14 квітня 2009 року № 24-к/1 трудовий договір з ним був припинений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. По завершенню дії контракту 14 квітня 2009 року з ним не був проведений розрахунок, як того вимагає ст. 116 КЗпП України, однак в цей день він знаходився на роботі. Про нараховані суми, належні йому при звільненні, власник або уповноважений ним орган йому не повідомив. Листом від 23 червня 2014 року за № 1/58 за підписом директора ПрАТ «ТМО «Запоріжжя» йому було повідомлено, що на час його звільнення були нараховані: заробітна плата за період з 1 до 14 квітня 2009 року в розмірі 2 953 грн 71 коп.; надбавка 1 476 грн. 86 коп.; компенсація за невикористану відпустку в розмірі 43 230 грн 78 коп.

За твердженням директора підприємства розрахунок проведений з ним по частках в період з 14 квітня 2009 року до 1 серпня 2009 року шляхом виплати коштів через касу підприємства, і на теперішній час заборгованості по виплаті розрахункових коштів при звільненні підприємство перед ним не має. Вважав, що це не відповідає дійсності і не підтверджено відповідними бухгалтерськими документами.

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 змінив розмір позовних вимог у звязку з тим, що до матеріалів справи були долучені платіжні відомості та видаткові касові ордери щодо отримання ним грошових сум у період з 1 квітня 2009 року до 20 липня 2009 року. Він не визнавав ці виплати, як розрахунок при звільненні, але бажав врахувати суми цих виплат у своїх позовних вимогах і скорегувати суму заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку.

Вказав, що станом на 14 квітня 2009 року кількість невикористаних ним днів щорічної відпустки за період роботи у закритому акціонерному товаристві «Територіальне міжгалузеве обєднання «Запоріжжя» складала не 136 днів з яких йому була нарахована підприємством компенсація у розмірі 43 230 грн 78 коп., а 340 днів, що підтверджується довідкою, а при розрахунку у звязку зі звільненням 14 квітня 2009 року йому належало до виплати 72 699 грн. 77 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період з 1 по 14 квітня 2009 року, надбавку за рівень кваліфікації, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за час роботи у відповідача в загальному розмірі 72 699 грн 77 коп. у звязку із закінченням строку дії контракту від 14 квітня 2004 року і звільненням, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2009 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 6 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов у цій частині задоволено. Стягнуто з ПрАТ «ТМО «Запоріжжя» на користь ОСОБА_5 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 72 699 грн 77 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 тис. грн за вирахуванням прибуткового податку та інших обовязкових платежів. У решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду, з зазначенням необхідності при новому апеляційному розгляді усунути причини розбіжностей в наказі від 14 вересня 2009 року № 24-к/1 про кількість днів невикористаної відпустки 136, і у довідці, в якій указано кількість днів невикористаної відпустки 340.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач провів повний розрахунок з позивачем вчасно у період, який ним був зазначений у заяві, тобто до 1 серпня 2009 року, про що є відповідні виписки з державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя щодо отримання ОСОБА_5 виплат за період з 1 квітня 2009 року до 30 вересня 2009 року, платіжні відомості.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Так, судом установлено, що ОСОБА_5 працював в ПрАТ «ТМО «Запоріжжя» у період з 23 березня 1991 року до 14 квітня 2004 року на посаді генерального директора на підставі безстрокового трудового договору, а з 14 квітня 2004 року до 14 квітня 2009 року на підставі контракту. 14 квітня 2009 року трудовий контракт з позивачем був припинений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з наказом від 14 вересня 2009 року № 24-к/1 контракт з ОСОБА_5 був припинений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 1999 року за 136 календарних днів.

Із зазначеним наказом, позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис на наказі. При цьому наказ ОСОБА_5 не оскаржувався, тому є дійсним.

У ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції вірно критично оцінив довідку про те, що невикористана щорічна відпустка ОСОБА_5 складає 340 календарних днів, з врахуванням того, що на ній не зазначено дати її складання, станом на коли невикористана щорічна відпустка складає 340 календарних днів та обовязкові реквізити, за якими можна було б ідентифікувати підприємство, яке надало довідку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що і наказ від 14 вересня 2009 року № 24-к/1 про кількість днів невикористаної відпустки 136, і зазначена довідка, в якій указано кількість днів невикористаної відпустки 340, візувались помічником генерального директора по кадрам ОСОБА_6, однак в звязку з неможливістю встановлення дати видачі довідки, оскільки відсутні на підприємстві на даний час первинні документи для перевірки вказаного факту, остання не може вважатись такою, яка впливає на спірні правовідносини, оскільки неможливо встановити на яку дату у позивача була така кількість днів невикористаної відпустки. Посилання позивача, про її видачу на час його звільнення є припущенням не підтвердженим жодним доказом.

Окрім іншого, колегії суддів було надано Акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю складений 06.06.2014 року Територіальною Державною інспекцією з питань праці в Запорізькій області відповідно до якого особиста карта ОСОБА_5, на огляді якої він наполягав як на документі в якому зафіксована кількість днів невикористаної відпустки, відсутня на підприємстві.

Відповідно до журналу вихідної кореспонденції Приватного акціонерного товариства «Територіальне міжгалузеве обєднання «Запоріжжя» відсутня реєстрація видачі вказаної спірної довідки у період звільнення позивача.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, які б спростовували дані викладені в наказі від 14 вересня 2009 року № 24-к/1 про кількість днів невикористаної відпустки 136, який без зауважень позивач підписав.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України судові рішення не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім цього суд попередньої інстанції вірно зазначив, що після звільнення позивачеві за його заявою про прострочення виплат, були виплачені кошти при звільненні в повному обсязі. Вказані висновки не спростовані.

Таким чином суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався позивач в суді першої інстанції, як на підставах для задоволення позову, вони фактично вірно оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, які зводяться позивачем до наступних, як він зазначив у скарзі питань: відсутність доказів виплати позивачеві коштів при звільненні; про відсутність підстав утримання з позивача коштів; та доведеність виходячи з довідки кількості невикористаної відпустки 340 днів, не спростовують висновки суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: