Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» про визнання договору іпотеки недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

25.11.2014 ОСОБА_2 предявив до ТОВ «Український промисловий банк» (ТОВ «Укрпромбанк») зазначений позов мотивуючи наступним. 18.07.2008 позивач купив у ОСОБА_4 домоволодіння та земельну ділянку по вул. Перемоги, 80 у с. Сторожниця Ужгородського району. Водночас цього ж дня вказане майно було передане в іпотеку на підставі укладеного із ТОВ «Укрпромбанк» договору іпотеки № 671-0221008/Zфквіп-08. Законом України «Про іпотеку» встановлено, що предметом іпотеки може бути майно, що належить іпотекодавцю (ст. 5). Однак, виходячи з положень ст.ст. 325, 334, 655 ЦК України, ст.ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на день укладання договору іпотеки іпотекодавець не набув права власності на майно, що було передане в іпотеку, оскільки це право не було зареєстроване та не виникло, через що договір іпотеки є нікчемним.

Посилаючись на ці обставини, на правила ст.ст. 203, 215 ЦК України щодо умов дійсності правочину та підстав для визнання його недійсним, позивач просив визнати недійсним договір іпотеки від 18.07.2008 № 671-0221008/Zфквіп-08, укладений ним із ТОВ «Укрпромбанк», та здійснити державну реєстрацію припинення обтяжень прав на нерухоме майно іпотеки.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.04.2016 у позові відмовлено.

Позивач порушує в апеляції питання про скасування рішення суду як незаконного та необґрунтованого, просить задовольнити позов. Наводить загалом ті ж доводи, що були покладені в основу позову. На думку сторони, суд першої інстанції не застосував норм матеріального права, які належало застосувати, та не врахував, що право власності на придбане нерухоме майно було зареєстровано лише 03.09.2008.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_3, які апеляцію підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність представника відповідача, обговоривши доводи скарги, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 712/5020/12, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності по суті. Проте, погодитись із таким рішенням не можна.

Відповідно до ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її право порушене і яка предявила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обовязок належного відповідача усунути порушення права.

Апеляційний суд не звязаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ч. 3 ЦПК України). Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не вправі змінювати склад відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках (ст.ст. 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, ст.ст. 291, 292, ст. 304 ч. 1 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 поставив питання про недійсність іпотечного договору від 18.07.2008 № 671-0221008/Zфквіп-08, укладеного ним із ТОВ «Український промисловий банк» (ТОВ «Укрпромбанк») на забезпечення його зобовязань за кредитним договором від 18.07.2008 № 671-0221008/ФКВ-08, укладеним ним із цим банком, і за кредитним договором від 18.07.2008 № 6472-0221008/ФК-08, укладеним банком із ОСОБА_5 (а.с. 1-2, 6-9). На підтвердження своїх доводів щодо недійсності іпотечного договору посилався на факт передачі в іпотеку домоволодіння загальною площею 123,8 кв. м № 80 по вул. Перемоги в с. Сторожниця Ужгородського району та розташованої за цією ж адресою земельної ділянки площею 0,0265 га, що їх придбав у ОСОБА_6 18.07.2008 на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 2660, але які не належали ще йому на момент укладання іпотечного договору (а.с. 3-4). Вказує на реєстрацію свого права власності на зазначений будинок 03.09.2008 (а.с. 5).

У справі міститься копія ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 11.03.2014 у справі № 712/5020/12, якою позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу залишено без розгляду із підстави, передбаченої ст. 207 ч. 1 п. 3 ЦПК України (а.с. 18).

Матеріали справи № 712/5020/12 вказують на такі обставини:

18.07.2008 ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 671-0221008/ФКВ-08, на підставі якого банк надав останньому кредит у розмірі 117800,00 дол. США на строк по 19.05.2033 для придбання будинку № 80 по вул. Перемоги в с. Сторожниця Ужгородського району (а.с. 7-17 справи № 712/5020/12);

13.06.2010 ТОВ «Укпромбанк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» і Національний банк України уклали «Договір про передачу активів та кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь ОСОБА_8», що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 2258, на підставі якого, зокрема, ТОВ «Укрпромбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним договором від 18.07.2008 № 671-0221008/ФКВ-08 і права за забезпечувальним іпотечним договором від 18.07.2008 № 671-0221008/Zфквіп-08, що були укладені ТОВ «Укпромбанк» із ОСОБА_2 (а.с. 25-34 справи № 712/5020/12);

саме ПАТ «Дельта Банк» як правонаступник ТОВ «Укпромбанк» за договором про передачу активів від 13.06.2010 надсилало ОСОБА_2 вимогу про сплату боргу від 15.04.2011 та предявило у березні 2012 року позов до нього про стягнення боргу в розмірі 1150986,31 грн, що був заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.08.2012 задоволений, а після перегляду цього рішення за заявою ОСОБА_2 від 06.09.2013 був ухвалою цього ж суду від 11.03.2014 залишений без розгляду (а.с. 2-5, 23-24, 41-42, 46-47, 51, 66 справи № 712/5020/12).

Таким чином, ПАТ «Дельта Банк», яке набуло відповідних прав у тому ж обсязі і на тих самих умовах, що існували у первісного кредитора та іпотекодержателя на момент переходу цих прав, є новим кредитором стосовно боржника ОСОБА_2 за кредитним договором від 18.07.2008 № 671-0221008/ФКВ-08 і стороною в іпотечному договорі від 18.07.2008 № 671-0221008/Zфквіп-08, укладеному на забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 зобовязань за указаним кредитним договором, правомірність правочину та набуття відповідних майнових прав презюмуються (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 202, 204, 509, ст. 512 ч. 1 п. 1, ст.ст. 514, 572, 574, 589, 590, 655, ст. 656 ч.ч. 2, 3, ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 12, 18, 24, 33 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV) й інші норми законодавства).

Отже, на час звернення до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним ОСОБА_2 було достеменно відомо про те, що внаслідок відступлення 13.06.2010 прав за цим договором його стороною стало ПАТ «Дельта Банк», а у справі на час її розгляду судом першої інстанції містився документ, який вказував на предявлення цим банком судовим порядком вимог до боржника ОСОБА_2 Заміна кредитора у вищезгаданих зобовязаннях відбулася установленим порядком на підставі правочину, первісний кредитор у зобовязанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обовязку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ст. 519 ЦК України).

У справі за позовом сторони договору про визнання цього договору недійсним відповідачем є інша сторона договору, правочин може бути визнано недійсним, а відповідні наслідки можуть бути застосовані лише з підстав і в порядку, установлених законом (ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України). Кредитний та іпотечний договори нерозривно повязані між собою, відсутність забезпечення кредиту іпотекою унеможливлювала надання кредиту, припинення іпотеки має наслідком виникнення у банку права вимагати повернення всього заборгованого, а у позичальника обовязку сплатити борг за договором у повному обсязі. Вказівка на забезпечення кредиту іпотекою домоволодіння № 80 по вул. Перемоги в с. Сторожниця Ужгородського району міститься і безпосередньо у тексті кредитного договору (розділ 3). У разі задоволення позову саме для ПАТ «Дельта Банк» можуть настати відповідні матеріально-правові наслідки, що випливатимуть із факту недійсності іпотечного договору. Новий кредитор ОСОБА_2, який є й стороною укладеного з ним договору іпотеки, управі захищати свої законні майнові права та інтереси і не може бути необґрунтовано позбавлений цього права (ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, § 6 Глави 49 ЦК України, норми Закону № № 898-IV у сукупності із наведеними вище положеннями законодавства).

Питання щодо майнових стосунків (претензій, взаєморозрахунків тощо) між ПАТ «Дельта Банк», який у розумінні ст. 519 ЦК України є новим кредитором по відношенню до ТОВ «Укрпромбанк», у звязку з вирішенням спору щодо дійсності договору іпотеки, укладеного ТОВ «Укрпромбанк», можуть вирішуватися залежно від конкретних обставин такого спору саме у контексті положень наведеної статті Кодексу. ТОВ «Укрпромбанк» як первісний кредитор може брати участь у відповідній справі, в якій спір стосується його цивільних прав, обовязків і законних майнових інтересів, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за наявності відповідних підстав управі вступити у справу й із самостійними вимогами щодо предмета спору (ст.ст. 34, 35 ЦПК України), що, однак, не усуває необхідності участі в справі про визнання договору іпотеки недійсним його реальної сторони як належного відповідача за таким позовом.

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист і повинна діяти добросовісно, зловживання правами не допускається (ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч.ч. 2-4, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2, ст. 27 ч. 3 ЦПК України); рішення судом про задоволення позову може бути прийняте лише за умови предявлення вимог до належного відповідача та їх обґрунтованості й доведеності саме щодо такого відповідача у відповідному процесі (ст.ст. 57-60, 212-215 ЦПК України). ОСОБА_2 діючи вільно, на свій розсуд, будучи обізнаним із відповідними обставинами, предявив позов до ТОВ «Укрпромбанк», яке з часу відступлення відповідних прав за правочинами не є учасником спірних правовідносин, не є належним відповідачем у справі.

Тож позов був предявлений, а справу було вирішено щодо неналежного відповідача. ПАТ «Дельта Банк», яке за обставинами справи повинно було відповідати за позовом про визнання іпотечного договору недійсним, не брало участі у справі, тоді як саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме належному відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду, предявити зустрічний позов (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 ЦПК України); предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 60 ч. 3, ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про цивільні права і обовязки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти, що повязуються з дійсністю (недійсністю) правочину, мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач сторона правочину.

Суд першої інстанції не зясував належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст.ст. 32-35, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України, питання про участь у справі в належному процесуальному статусі ПАТ «Дельта Банк», інтересів якого стосується справа, не обговорив і не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору, як щодо його прав, так і щодо прав позивача та іншого відповідача по суті. Суд залишив поза увагою й те, що в іпотечному договорі, який позивач просив визнати недійсним, міститься вказівка на забезпечення ним виконання зобовязань і ОСОБА_5 за іншим кредитним договором, суд не зясував обставин щодо стосунку до справи (відсутності такого) ОСОБА_5 і, відповідно, щодо потреби (відсутності такої) у вирішенні питання про участь цієї особи у справі у відповідному процесуальному статусі. Це, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову, через відсутність у справі належного відповідача про законність розвязання спору не йдеться. Обґрунтованість чи необґрунтованість позову по суті, інші обставини наразі значення не мають.

Відтак, із урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України вирішення справи щодо неналежного відповідача та без участі в ній належного і необхідного для вирішення спору відповідача є обовязковою підставою для скасування рішення суду, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та відмовити в позові у звязку з предявленням його до неналежного відповідача.

Керуючись ст. 303 ч. 3, ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_3, задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 квітня 2016 року скасувати, у позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» про визнання договору іпотеки недійсним відмовити внаслідок предявлення його до неналежного відповідача.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді