Апеляційний суд Житомирської області
Справа №287/74/16-ц Головуючий у 1-й інст. Стратович О. В.
Категорія 30 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

секретаря Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 04 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позову посилався на те, що 17.02.2016 року близько 12 год. 35 хв. він рухався на власному автомобілі марки Форд Фюжен, державний номерний знак НОМЕР_1 по вул.Леніна в с. Юрово Олевського району Житомирської області. ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Москвич АЗЛК - 2140», державний номерний знак НОМЕР_2 здійснив зіткнення з належним йому автомобілем Форд Фюжен, державний номерний знак НОМЕР_1. Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Постановою судді Олевського районного суду Житомирської області від 19.02.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження автомобіля марки Форд Фюжен, державний номерний знак НОМЕР_1, матеріальний збиток який йому було завдано в наслідок пошкодження автомобіля складає 17 557 грн. 68 коп. У зв'язку з пошкодженням його автомобіля при ДТП, він переніс моральні страждання, оскільки погіршився його стан здоров'я, у нього була обмежена можливість продовження активного життя через відсутність транспортного засобу для пересування. Враховуючи вищевикладене, просив стягнути з відповідача на його користь 17 557 грн. 68 коп. матеріальної шкоди завданої внаслідок внаслідок пошкодження його майна; 10 000 грн. моральної шкоди; 650 грн. витрат за проведення автотоварознавчого дослідження; 300 грн. витрат на правову допомогу; 551 грн. 20 коп. витрат на оплату судового збору.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 04 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 17 557 грн. 68 коп. матеріальної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди; 10 000 грн. моральної шкоди; 551 грн. 20 коп. витрат на оплату судового збору; 650 грн. витрат за проведення експертного дослідження; 300 грн. витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 лютого 2016 року в с. Юрово Олевського району Житомирської області сталася ДТП за участю автомобіля марки «Москвич АЗЛК-2140, номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «Ford», номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3

Постановою Олевського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2016 року винним у ДТП визнано ОСОБА_2

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що у результаті ДТП його автомобіль отримав механічні пошкодження на загальну суму 17 557 грн. 68 коп., а йому завдано моральної шкоди, яку відповідач відмовився добровільно йому відшкодувати.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 та 5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників (ст. 3 цього Закону).

Відповідно до ст. 5 зазначеного Закону об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 вказаного Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

За правилами ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі ст. 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (ст. ст. 36, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за ст. 1194 ЦК України.

Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2808цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суд першої інстанції врахував наведене та дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 заявив вимоги до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди відповідного до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

На підтвердження вартості матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженням автомобіля ОСОБА_3 надав висновок авто-товарознавчого дослідження №016/030 від 05 березня 2016 року, за яким вартість матеріальної шкоди складає 17 557 грн. 68 коп.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять інших розрахунків на підтвердження вартості матеріальної шкоди. Відповідачем не спростований висновок авто-товарознавчого дослідження від 05 березня 2016 року, будь-яких клопотань на спростування висновку останнім не заявлено.

Тому, відповідно до вимог ст.212, 213 ЦПК України суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів.

Крім того, відповідач до апеляційної інстанції не з'явився, просив справу розглянути у його відсутності, письмових клопотань на спростування висновку авто-товарознавчого дослідження від 05 березня 2016 року від ОСОБА_2 до апеляційної інстанції не надходило.

Задовольняючи позов в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що з вини ОСОБА_2 відбулася ДПТ, у результаті якої ОСОБА_3 були завдані матеріальні збитки в розмірі 17 557 грн. 68 коп., які підлягають стягненню з відповідача.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Таким чином суд першої інстанції правильно вважав, що позивачу ОСОБА_3 неправомірними діями відповідача була завдана моральна шкода, між якою і діями відповідача є причинний зв'язок, та доведена його вина в її заподіянні.

Однак, визначаючи розмір моральної шкоди та покладаючи на відповідача обовязки по її відшкодуванню в сумі 10 000 грн., суд недостатньо врахував розяснення, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди», згідно з якими розмір відшкодування зазначеної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, моральних і фізичних страждань, з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи характер й обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач у звязку із пошкодженням автомобіля, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, колегія суддів дійшла висновку про задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., оскільки, на думку суду, цей розмір моральної шкоди відповідає ступеню моральних страждань завданих ОСОБА_3 пошкодженням його майна.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визначення моральної шкоди підлягає зміні з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України.

Згідно до ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать:

1) витрати на правову допомогу;

2) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду;

3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи;

5) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Витрати, пов'язані з розглядом справи, можуть виникати після відкриття провадження у справі, тобто під час розгляду справи.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відкрито судом першої інстанції 09 березня 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що авто-товарознавче дослідження проведено 05 березня 2016 року, тобто до відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

З огляду на наведене у суду першої інстанції не було правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 650 грн. за проведення авто-товарознавчого дослідження.

Предявляючи позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3 просив стягнути на його користь 17 557 грн. 68 коп. матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди, що разом складає ціну позову -27 557 грн. 68 коп.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2016 року становить 1378 грн. 00 коп.

Згідно підпункту 1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України Про судовий збір - за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Таким чином, за подання ОСОБА_3 до суду першої інстанції позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складала 551 грн. 20 коп. (27 557 грн. 68 коп. (ціна позову) х 1% = 275 грн. 58 коп., а дана сума менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, отже 1 378 х 0,4 = 551 грн. 20 коп.).

Як вбачається з квитанції №59 від 09 березня 2016 року, ОСОБА_3 було сплачено 551 грн. 21 коп. судового збору за подання позовної заяви (а.с.31).

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи наведене, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, судом першої інстанції було обґрунтовано стягнуто на його користь з відповідача ОСОБА_2 551 грн. 20 коп. витрат на оплату судового збору.

Однак, суд першої інстанції у своєму рішенні безпідставно повторно стягнув з ОСОБА_2 551 грн. 20 коп. судового збору, у звязку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Крім того, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача 300 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом ( стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-УІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ) або іншим фахівцем у галузі права . До матеріалів позовної заяви повинні бути подані ордер або договір про надання правової допомоги, витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, копія свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю.

Разом з тим, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_3 надав лише квитанцію про сплату 300 грн., інших доказів не надав.

За таких обставин справи, рішення суду першої інстанції в цій частині не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 04 липня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди змінити, зменшити розмір моральної шкоди з 10 000 грн. до 2 000 грн., в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на проведення дослідження в сумі 650 грн., 300 грн. на правову допомогу, та в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору скасувати.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді