АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 546/5390/16ц Головуючий 1 інстанції: Сорока О.П.
Провадження: № 22ц/790/5371/16
Категорія: договірні Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Пилипчук Н.П., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 17 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, -

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом.

Просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0, що був укладений між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») 04 грудня 2007 року з підстав, передбачених ст.ст.203,215 ЦК України.

Посилався на те, що під час укладення спірного договору банком були порушені вимоги законодавства, що регулюють спірні правовідносини - Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» зокрема:

-банк залишив за собою право в односторонньому порядку підвищувати відсоткову ставку, а також залишив за собою право в разі незгоди позичальника, достроково вимагати повернення всієї суми кредиту;

-банк порушив його права споживача на свободу вибору продукції, не надавши повну інформацію щодо кредиту;

-в кредитному договорі містяться умови, які регулюють внесення змін (доповнень) до договору лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах банку;

-договір не містить умов, які б регулювали відповідальність банку за невиконання чи неналежне виконання умов кредитного договору, а містить цілий ряд пунктів відповідальності позичальника.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 17 червня 2016 року у задоволенні позовну відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

До суду апеляційної інстанції сторони не зявились, про час та місце розгляду справу були повідомлені належним чином.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно зі ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 04 грудня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50000 доларів США зі строком повернення не пізніше 02 грудня 2016 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.

Згідно з п.1.3.1 договору за використання кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,40% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов даного договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування у порядку, передбаченому договором, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором у попередньому місяці.

Відповідно до п.1.5 договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Розділом 4 договору передбачена відповідальність сторін де, крім іншого, сторони погодили, що за порушення передбачених договором умов надання кредиту банк несе відповідальність згідно с законодавством України.

Встановлено також, що 04 грудня 2007 року між сторонами було укладено Додаткову угоду про внесенні змін до Графіку погашення кредиту, а 03 квітня 2009 року між сторонами було укладено Додаткову угоду щодо строку сплати процентів та викладено в новій редакції Додаток №1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень ЦК України та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судова колегія з таким висновком погоджується, при цьому виходить з наступного.

За приписами ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

Зі змісту ч.1 ст.215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

У ст.3 ЦК України зазначено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

За приписами ст.ст.627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст.ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що клієнт має право на доступ до інформації, а саме ціну банківських послуг.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону ( в редакції на час укладення договору)перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Судовим розглядом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору.

На час підписання договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, оскільки доказів які б це спростовували позивачем не надано.

При підписанні договору позивач підтвердив, що повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови цього договору, свої права і обовязки за договором і погоджується з ним; позивач також підтвердив, що перед укладанням договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» (п.7.2. договору).

Що стосується доводів позивача про порушення відповідачем вимог Постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» то такі є безпідставними, оскільки, як встановлено судом, перед підписанням кредитного договору, позивачу було надано інформацію на виконання вимоги п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача», що він підтвердив власним підписом.

Встановлено також, що у договорі чітко визначені всі умови кредитування та позивач погодився з цими умовами.

Отже позивача, як споживача було ознайомлено з правилами та умовами надання банком кредитування, сукупну вартість кредиту та порядок погашення щомісячних платежів, про що свідчить його підпис в договорі про надання споживчого кредиту. Він обєктивно мав можливість не погодитись з умовами договору чи відмовитись від його укладання, проте цього не зробив. Підписавши вказаний договір, позивач реалізував своє право на отримання кредиту на визначених у договорі умовах.

Розмір та умови надання, повернення грошових коштів, а також сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-845цс15).

З тексту спірного договору вбачається, що порядок зміни відсоткової ставки сторонами був обумовлений.

Позивач не довів, що право банку на зміну розміру процентної ставки в сторону збільшення у разі настання обставин, передбачених п.5.2 кредитного договору, свідчить про істотність дисбалансу договірних прав та обов'язків не на його користь.

Як зазначено вище, у спірному договорі сторони передбачили відповідальність банку за порушення передбачених договором умов кредитування згідно с законодавством України, а тому, за наявності для того підстав, банк буде нести відповідальність відповідно до договору за законом.

Доказів того, що позивач звертався до банку з пропозиціями про внесення змін до умов договору про надання споживчого кредиту, зокрема, щодо збільшення розміру відповідальності банку, позивач суду не надав, що свідчить про його згоду з існуючою редакцією договору.

Отже позивачем не доведено, що спірний договір був укладений у порушення вимог ст.203 ЦПК України, не відповідає законодавству України, містить несправедливі умови та порушує його права, як споживача.

Доводи апеляційної скарги зводяться до змісту позовних вимог, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують. Підстави для скасування рішення суду, передбачені ст.309 ЦПК України відсутні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді