Справа № 502/1761/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю секретаря судового засідання Кітреску О. М.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області

про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в обґрунтування якого зазначила, що з 1986 року, тобто з моменту народження, вона проживає та зареєстрована в будинку за адресою: м. Вилкове Кілійського району Одеської області, вул. Т. Повстання, 47 (колишній № 35а), який належав її двоюрідній тітці ОСОБА_2. Як зазначила позивач, ОСОБА_2 була самотня все своє життя. Коли у 1977 році у матері позивача ОСОБА_3 втопився хлопчик (ще від першого шлюбу), вона перейшла жити до своєї сестри ОСОБА_2 у 1984 році матір позивача ОСОБА_3Ф, вийшла заміж за батька позивача ОСОБА_4 та разом з сестрою вони продовжували жити у тому ж будинку. У 1984 році у батьків позивача народився син ОСОБА_5. А у 1986 році народилась сама позивач. У 1990 році батьки позивача розійшлися і для того, щоб мати офіційні підстави проживати з сестрою в її будинку, мати позивача уклала з нею договір оренди від 29.11.1990 року. Таким чином, мати позивача, сама позивач та її брат мешкали у вказаному будинку, здійснювали його поточний ремонт, а також добудували ще одну жилу кімнату, яку й орендували. У 2000 році мати позивача померла. Після її смерті ОСОБА_2, як її сестра доглядала позивача та її брата, оскільки вони були ще дітьми, була їм як матір і всі вони мешкали як одна родина. Батько дітей до себе їх не забрав, оскільки тяжко хворів. А у 2001 році взагалі помер. У 2008 році померла ОСОБА_2 Після її смерті позивач з братом залишились проживати у вказаному будинку, оскільки на нього ніхто не претендував. У 2010 році помер брат позивача ОСОБА_6, який не був одружений та не мав дітей. Після його смерті позивач уклала шлюб та продовжила проживати у вказаному будинку, здійснює його поточний ремонт та сплачує комунальні послуги. Вона звернулась до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову з посиланням на те, що факт проживання однією сім'єю зі спадкодавцем повинен бути підтверджений рішенням суду. Крім того, згідно вимог діючого законодавства у разі смерті власника нерухомого майна, реєстрація права власності якого проведена не була і правовстановлюючий документ на нього відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та визначення наступного власника (спадкодавця) повинно вирішуватись у судовому порядку.

Оскільки позивач проживала разом з покійною тіткою від моменту свого народження та до її смерті, вела спільний побут, а останні роки перед смертю тітки в звязку з її хворобою доглядала її і після смерті здійснила її похорон, позивач вважає, що на підставі ст. 1264 ЦК України має право на спадщину після її смерті, у звязку з чим просила суд:

1/ Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2;

2/ Встановити факт належності ОСОБА_2 на праві приватної власності:

-житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ «а», загальною площею 35,7 кв.м., з них житловою площею 19,9 кв.м., який складається з: прихожої № 1, 2-х житлових кімнат № № 3,4 та кухні № 2;

-господарських будівель: сараїв літ. «Б»-«В», убиральні літ «Г»;

-надвірних споруд: огорож № № 1,2 та замощення № І,

які розташовані на земельній ділянці фактичною площею 456,0 кв.м. за адресою: м. Вилкове Кілійського району Одеської області, вул. Татарбунарського Повстання, 47 (колишній 35а);

3/ Визнати за ОСОБА_1 право власності за спадщиною за законом після смерті ОСОБА_2, померлої 26.04.2008 р. на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який складається з:

-житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ «а», загальною площею 35,7 кв.м., з них житловою площею 19,9 кв.м., який складається з: прихожої № 1, 2-х житловий кімнат № № 3,4 та кухні № 2;

-господарських будівель: сараїв літ. «Б»-«В», убиральні літ «Г»;

-надвірних споруд: огорож № № 1,2 та замощення № І,

які розташовані на земельній ділянці фактичною площею 546,0 кв.м. за адресою: м. Вилкове Кілійського району Одеської області, вул. Татарбунарського Повстання, 47 (колишній 35а);

Після відкриття провадження у справі позивачем 01.09.2016 року було надано заяву, відповідно до якої вона підтримала позовні вимоги та просила розглянути справу без її участі.

Представник відповідача Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області, ОСОБА_7, в судове засідання не прибув, надав заяву про згоду з позовом та розгляд справи без його участі.

На підставі письмових заяв позивача та представника відповідача суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст.169, 197 ЦПК України.

Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з паспорту серії КМ 652504, виданого 09 березня 2010 року Кілійським РВ ГУМВС України в Одеській області, місце проживання позивача по справі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14 січня 2003 року /а.с. 8-9/.

Відповідно до технічного паспорту, складеного 19.02.2016 року Кілійським РБТІ, житловий будинок, розміщений за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Вилкове, вул. Татарбунарського Повстання, 47 в цілому складається з: житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ «а» 1970 року побудови, загальною площею 35,7 кв.м., з них житловою площею 19,9 кв.м., який складається з: прихожої № 1, 2-х житлових кімнат № № 3,4 та кухні № 2; господарських будівель: сараїв літ. «Б»-«В», убиральні літ «Г»; надвірних споруд: огорож № № 1,2 та замощення № І, які розташовані на земельній ділянці фактичною площею 456,0 кв.м. /а.с. 10-12/.

Як вбачається з дозволу на виконання робіт, виданого 19.08.1967 року, виконавчим комітетом Вилківської міської ради депутатів трудящих на підставі дозволу про надання земельної ділянки для забудови від 13.07.1967 року № 116, ОСОБА_2 дозволено будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці № 35-а по вул. Татарбунарського Повстання в м. Вилкове /а.с. 13-15/.

Згідно листа КП КРР «Районне бюро технічної інвентаризації» від 26.02.2016 року № 82, станом на 31.12.2012 р. по даним реєстрації РБТІ право власності на житловий будинок № 47 (колишній № 35-а), розташований за адресою: м. Вилкове Кілійського району по вул. Татарбунарського Повстання не зареєстровано /а.с. 16/.

Рішенням виконавчого комітету Вилківської міської ради від 24 березня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_1 присвоєно житловому будинку адресу: Одеська область, Кілійський район, м. Вилкове, вул. Т. Повстання. 47 (колишня вул. Т. Повстання, 35а) /а.с. 17/.

Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи, виданої 18.02.2016 року Кілійським РС ГУДМС України в Одеські області за № 230, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла 17.11.2000 року, актовий запис № 139, знято з реєстрації 17 листопада 2000 року за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Вилкове, вул. Т. Повстання, 47 /а.с. 18/.

Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи, виданої 18.02.2016 року Кілійським РС ГУДМС України в Одеські області за № 233, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка померла 26.04.2008 року, актовий запис № 67, знято з реєстрації 26 квітня 2008 року за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Вилкове, вул. Т. Повстання, 47 /а.с. 19/.

29.11.1990 року ОСОБА_2 надала в оренду ОСОБА_3 для її проживання з дітьми сином ОСОБА_8 та донькою ОСОБА_9, житлову площу в будинку по вул. Т. Повстання, 47 в м. Вилкове /а.с. 20/.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 230575, виданого Вилківською міською радою Кілійського району Одеської області, актовий запис № 139, ОСОБА_3 померла 17.11.2000 року в м. Вилкове Кілійського району Одеської області /а.с. 21/.

Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 018777, виданого повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 102, ОСОБА_4 помер 30.07.2001 року в м. Вилкове Кілійського району Одеської області /а.с. 22/.

В свідоцтві про народження серії ІV-ЖД № 331885, виданим Виконавчим комітетом Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області, актовий запис № 148, батьками ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5 записано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 /а.с. 23/.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД № 112179, виданого Виконавчим комітетом Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області, актовий запис № 07, після реєстрації шлюбу ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, дружині присвоєне прізвище «Люшня» /а.с. 24/.

Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 226829, виданого Виконавчим комітетом Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області, актовий запис № 97, ОСОБА_6 помер 04.08.2010 року в м. Вилкове Кілійського району Одеської області /а.с. 25/.

Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 146642, виданого Виконкомом Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області, актовий запис № 67, ОСОБА_2 померла 26.04.2008 року в м. Вилкове Кілійського району Одеської області /а.с. 26/.

Як вбачається з довідки, виданої 16.02.2016 року виконавчим комітетом Вилківської міської ради за № 158/02-20, а також акту, складеного 15.02.2016 року депутатом Вилківської міської ради ОСОБА_11 на підставі показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, за адресою: Одеська обл., Кілійський район, м. Вилкове, вул. Т. Повстання, 47, дійсно на день смерті проживала ОСОБА_2, яка померла 26.04.2008 року та її двоюрідна племінниця ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 /а.с. 27-28/.

Як зазначено в листі Ізмаїльської державної нотаріальної контори від 23.08.2016 року № 1416/01-16:

-після померлої 17 листопада 2000 року ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися;

-після померлого 30 липня 2001 року ОСОБА_4 будь-які заяви від спадкоємців не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися;

-після померлого 04 серпня 2010 року ОСОБА_6 будь-які заяви від спадкоємців не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися;

-після померлої 26 квітня 2008 року ОСОБА_2 будь-які заяви від спадкоємців не надходили, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавалися /а.с. 49-57/.

При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами::

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо погоджує юридичні наслідки, наприклад якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

З досліджених доказів судом достовірно встановлено, що позивач з моменту свого народження та до часу відкриття спадщини проживала з ОСОБА_2А, в належному їй будинку, в звязку з чим є спадкоємцем четвертої черги за законом згідно ч. 1 ст. 1264 ЦК України

Стосовно позовних вимог про встановлення факту належності та визнання права власності в порядку спадкування суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно /житлові будинки, будівлі, споруди тощо/ виникає з моменту завершення будівництва /створення майна/, прийняття його до експлуатації та державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1970 році.

У вказаний час набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Крім цього, як зазначено в п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 р., - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, положення ЦК України щодо виникнення права власності на відповідний будинок лише після державної реєстрації, на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Відповідно до розяснення Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року, у випадку смерті власника нерухомого майна, реєстрацію якого належним чином проведено не було і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення цього майна померлому та спадкоємцю повинно вирішуватись в судовому порядку. Як вказано в листі Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.2009 року № 12/5-126, по обєктах нерухомого майна, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будівлі, що складається бюро технічної інвентаризації.

Згідно п.5 ч. 2 ст. 234, ст. 256 ЦПК України, встановлення фактів, що мають юридичне значення віднесено до компетенції суду.

Виходячи з наведеного суд вважає доведеним факт належності спадкодавцеві ОСОБА_2 спірного житлового будинку, який було збудовано до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів.

Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як зазначено в п.п 4.18 п. 4 гл. 10 розділу ІІ зазначеного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З досліджених доказів судом встановлено, що єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2, є позивач, як спадкоємець четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України, яка прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Судом також встановлено, що в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, в звязку з чим суд приходить до висновку, що право позивача на спадщину підлягає судовому захисту в порядку ст. 16 ЦК України шляхом його визнання, а позов задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215, 256 ЦПК, ст. ст. 16, 1264 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 не менш як пять років до часу відкриття спадщини;

Встановити факт належності ОСОБА_2 на праві приватної власності:

-житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ «а», загальною площею 35,7 кв.м., з них житловою площею 19,9 кв.м., який складається з: прихожої № 1, 2-х житлових кімнат № № 3,4 та кухні № 2;

-господарських будівель: сараїв літ. «Б»-«В», убиральні літ «Г»;

-надвірних споруд: огорож № № 1,2 та замощення № І,

які розташовані на земельній ділянці фактичною площею 456,0 кв.м. за адресою: м. Вилкове Кілійського району Одеської області, вул. Татарбунарського Повстання, 47 (колишній 35а);

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1, право власності за спадщиною за законом після смерті ОСОБА_2, померлої 26.04.2008 р. на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який складається з:

-житлового будинку літ. «А» з прибудовою літ «а», загальною площею 35,7 кв.м., з них житловою площею 19,9 кв.м., який складається з: прихожої № 1, 2-х житлових кімнат № № 3,4 та кухні № 2;

-господарських будівель: сараїв літ. «Б»-«В», убиральні літ «Г»;

-надвірних споруд: огорож № № 1,2 та замощення № І,

які розташовані на земельній ділянці фактичною площею 546,0 кв.м. за адресою: м. Вилкове Кілійського району Одеської області, вул. Татарбунарського Повстання, 47 (колишній 35а).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_14