У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза скаргою ОСОБА_3 на дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Кузьменко Любові Михайлівни, заінтересована особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаною скаргою, посилаючись на те, що 25 січня 2011 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва, яке було частково скасовано рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2012 року, стягнуто з нього на користь акціонерного комерційного банку «Східно-Європейський банк» (далі - АКБ «Східно-Європейський банк») заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 2005 року у розмірі 2 045 247 грн 92 коп., судовий збір у розмірі 1 700 грн, витрати з інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 250 грн, а всього 2 047 197 грн 92 коп.

30 листопада 2012 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист на виконання вищевказаного судового рішення. 4 листопада 2013 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа та накладено арешт на все майно боржника. 2 липня 2014 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва змінено сторону стягувача у вказаному виконавчому провадженні з АКБ «Східно-Європейський банк» на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»).

Вартість його майна, а саме предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1 визначена державним виконавцем на підставі звіту суб'єкта оціночної діяльності, яка станом на 19 вересня 2014 року складає 1 876 120 грн. Призначені на 24 грудня 2014 року електронні торги з примусової реалізації предмета іпотеки не відбулися.

Заявник указував про те, що 17 січня 2015 року головним державним виконавцем винесено постанову про передачу іпотечного майна квартири АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності, стягувачу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у рахунок погашення вищевказаної заборгованості за кредитним договором.

Зазначав про те, що державним виконавцем не надсилались йому постанова про відкриття виконавчого провадження, постанова про зміну сторони виконавчого провадження, результати визначення вартості нерухомого майна, повідомлення про проведення електронних торгів з реалізації предмету іпотеки, чим порушено його права та вимоги Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, державним виконавцем винесено постанову від 17 січня 2015 року передчасно та з порушенням вимог ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив суд визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві в частині винесення постанови від 17 січня 2015 року; визнати неправомірною постанову головного державного виконавця від 17 січня 2015 року про передачу іпотечного майна стягувачу; зобов'язати головного державного виконавця скасувати постанову державного виконавця від 17 січня 2015 року про передачу іпотечного майна стягувачу.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, скаргу ОСОБА_3 задоволено. Визнано неправомірними дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Кузьменко Л.М. у частині винесення неправомірної постанови від 17 січня 2015 року у виконавчому провадженні про передачу іпотечного майна - двокімнатної квартири АДРЕСА_2, власником якої є ОСОБА_3, вартістю 1 876 120 грн, стягувачу - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», у рахунок погашення боргу у розмірі 2 047 197 грн 92 коп. по виконавчому листу, виданому 30 листопада 2012 року Голосіївським районним судом м. Києва.

Визнано неправомірною постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Кузьменко Л.М., винесену 17 січня 2015 року у виконавчому провадженні про передачу іпотечного майна - двокімнатної квартири АДРЕСА_2, власником якої є ОСОБА_3, вартістю 1 876 120 грн, стягувачу - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у рахунок погашення боргу у розмірі 2 047 197 грн 92 коп. по виконавчому листу, виданому 30 листопада 2012 року Голосіївським районним судом м. Києва.

Зобов'язано головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Кузьменко Л.М. або іншу посадову особу відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві скасувати постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Кузьменко Л.М., винесену 17 січня 2015 року у виконавчому провадженні про передачу іпотечного майна - двокімнатної квартири АДРЕСА_2, власником якої є ОСОБА_3, вартістю 1 876 120 грн, стягувачу - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у рахунок погашення боргу у розмірі 2 047 197 грн 92 коп. по виконавчому листу, виданому 30 листопада 2012 року Голосіївським районним судом м. Києва.

У касаційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», посилаючись порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_3 суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що необізнаність боржника про наявність та хід виконавчого провадження, не повідомлення заявника про здійснення виконавчих дій, направлених на примусове виконання рішення суду, не надсилання державним виконавцем повідомлень, постанови про відкриття виконавчого провадження на адресу заявника та інших процесуальних документів, дає підстави для визнання дій державного виконавця неправомірними та визнання постанови державного виконавця від 17 січня 2015 року про передачу іпотечного майна стягувачу неправомірною.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Судом установлено, що 25 січня 2011 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва, яке було частково скасовано рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2012 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь АКБ «Східно-Європейський банк» заборгованість за кредитним договором від 22 листопада 2005 року у розмірі 2 045 247 грн 92 коп., судовий збір у розмірі 1 700 грн, витрати з інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 250 грн, а всього 2 047 197 грн 92 коп.

30 листопада 2012 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист на виконання вищевказаного судового рішення.

4 листопада 2013 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа та накладено арешт на все майно боржника.

2 липня 2014 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва змінено сторону стягувача у вказаному виконавчому провадженні з АКБ «Східно-Європейський банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Вартість майна ОСОБА_3, а саме предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1, визначена державним виконавцем на підставі звіту суб'єкта оціночної діяльності, яка станом на 19 вересня 2014 року складає 1 876 120 грн.

Призначені на 24 грудня 2014 року електронні торги з примусової реалізації предмету іпотеки не відбулися.

17 січня 2015 року головним державним виконавцем винесено постанову про передачу іпотечного майна квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві власності, вартість якої становить 1 876 120 грн, стягувачу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у рахунок погашення вищевказаної заборгованості за кредитним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що постанова державного виконавця може бути оскаржена до суду у десятиденний строкз моменту, коли особа дізналася абоповинна була дізнатисяпро порушення її прав.

Судом установлено, що 4 листопада 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 17 січня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про передачу іпотечного майна боржника стягувачу, а ОСОБА_3 вказував про те, що він дізнався про наявність виконавчого провадження у лютому 2015 року.

Проте зі скаргою заявник звернувся до суду лише у квітні 2015 року, тобто не у десятиденний строк.

Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних положень процесуального закону не дослідили, чи наявні належні та допустимі докази поважності пропуску строку заявником на оскарження дій державного виконавця.

При розгляді скарги ОСОБА_3 на дії державного виконавця суди не звергнули уваги й на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на електронних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення електронних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

Таким чином, ураховуючи, те що відчуження майна з торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст. ст. 203, 215 ЦК України).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 лютого 2013 року № 6-174цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не встановили, чи належний спосіб судового захисту обрав заявник, тобто чи звернувся ОСОБА_3 зі скаргою на дії державного виконавця, чи оспорює результати торгів як договір купівлі-продажу майна, що розглядається у позовному провадженні, оскільки згідно зі ст. 49 Закону України «Про іпотеку» у разі, якщо торги не відбулися, то іпотекодержатель має право придбати предмет іпотеки. Тобто у даній справі встановлено, що у результаті проведення торгів, а зазначене є договором купівлі-продажу, іпотекодержатель набув право власності на іпотечне майно.

Ураховуючи викладене та положення п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, оскаржувані ухвали суду першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатись законними та підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик