Справа № 691/69/16-ц
Провадження № 2/691/106/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
24 лютого 2016 рокуГородищенський районний суд Черкаської області
головуючого судді Савенко О.М.,
при секретарі судових засідань Йосипенко І.М.
представника позивачки ОСОБА_2
провівши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Городище Черкаської області розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про втрату права користування жилим приміщенням,-
позивачка ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 за участю третьої особи Управління державної міграційної служби України в Черкаській області про втрату права користування житловим приміщенням.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що вона має на праві власності житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1, який успадкувала від своєї матері ОСОБА_5. В будинку здійснена державна реєстрація ОСОБА_6 та її колишнього чоловіка ОСОБА_4, який фактично з червня 2014 року з ними однією сім»єю не проживає та не користується будинком, як житлом. Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 01 вересня 2014 року шлюб між її донькою та ОСОБА_4 розірвано. Відповідач добровільно вибув з будинку, проте із реєстраційного обліку не знявся. Реєстрація місця проживання відповідача перешкоджає їй користуватися і розпоряджатися будинком на власний розсуд. Звернулася до суду за захистом своїх прав.
Позивачка в судове засідання не з»явилася. Участь в судовому засіданні взяла її представник ОСОБА_2, яка позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просила його задоволити, вказавши, що відповідач тривалий час не проживає у будинку, а саме майже два роки.
Третя особа Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області до суду, будучи вчасно та належним чином повідомленою, через електронну пошту надіслала клопотання від 04 лютого 2016 року за №ЕП-84/16-Вх про розгляд справи без участі представника, вказавши, що при прийнятті рішення покладається на розсуд суду.
Згідно ст. 74 ЦПК України, судові повістки про виклик зі зворотнім повідомленням направлялись за зареєстрованим у вставленому законом порядку місцем проживання фізичної особи - відповідача. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
З огляду на вище викладене, дослідивши поштові повідомлення надіслані на адресу позивачки, відповідача, третьої особи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів, ухваливши рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, вислухавши представника позивачки, вивчивши рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які направлялися відповідачу, клопотання третьої особи про відсутність заперечень проти задоволення позову, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення.
Правова позиція Європейського Суду з прав людини, а саме пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав («Пауэлл и Рейнер проти Об»єднаного Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статус зазначених рішень - остаточне. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод.
У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. ст.47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.
За ст. 9 ч.3 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону - ст. 319 ЦК України. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, передбачених ч.3 ст. 71 ЖК України, і даний перелік є вичерпним.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку - ст. 72 Житлового Кодексу України. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, надано роз'яснення щодо підстав визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Із зазначеного роз'яснення та відповідно до ст. 107 Житлового Кодексу України, де зазначено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, випливає, що наймач або члени його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову. В силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
Частина 1 ст.405 ЦК України, закріплює право за членами сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Проте, у випадку тривалого нездійснення членом сім»ї власника свого права користування, яке надає йому ст.405 ЦК України, зокрема у разі відсутності без поважних причин понад один рік, він втрачає своє право користування, якщо інше не було встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.
З врахуванням вищенаведеного, відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, що належить позивачці.
На підставі наведеного, керуючись ст. 48 Конституції України, Європейською конвенцією «Про захист прав людини та основних свобод», ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України, ст. 9, 61, 71, 72, 107 Житлового кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 та ст. ст. 10, 11, 13, 14, 57, 60, 209, 212, 214, 215,218,224, 294 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про втрату права користування жилим приміщенням - задоволити.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце реєстрації АДРЕСА_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1, яке належить на праві власності, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительці АДРЕСА_1.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О. М. Савенко