Провадження № 2/638/324/16
21 січня 2016 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді: Задорожного М.І.
при секретарі: Крупенко Л.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання права на перепоховання, -
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності, звернулася до суду за позовом де згідно уточнень, просить визнати її користувачем місця поховання ОСОБА_3, а також визнати її право на звернення та отримання дозволу виконавчого комітету Харківської міської ради на перепоховання ОСОБА_3.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 14.08.1980 року помер її батько ОСОБА_3 та його було поховано на міському кладовищі № 14 у кварталі 30, ряд 3, могила 14.
Організатором поховання за проханням позивача був її колишній чоловік ОСОБА_4, оскільки вона знаходилась у пригніченому стані та не могла самостійно займатись похороном батька. У зв'язку з чим у Книзі реєстрації поховань як замовника вказано ОСОБА_4 Однак похорони проводились за кошти позивача та нею визначалось місце та порядок поховання.
В подальшому ОСОБА_1 переїхала на постійне місце мешкання до Сполучених Штатів Америки, громадянкою яких є на цей час.
Крім того, 21.112014 року ОСОБА_1 було отримано дозвіл Головного управління Держсанепідемслужби у Харківській області щодо можливості перезахоронення та перевезення останків ОСОБА_3 з м. Харкова до США.
Своє рішення Департамент комунального господарства Виконавчого комітету Харківської міської ради мотивував тим, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу» перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі письмово звернення особи яка здійснила поховання, висновку органу санітарно-епідеміологічної служби, лікарського свідоцтва про смерть дозволу виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі.
Виходячи з наданою Департаментом комунального господарства Виконавчого комітету Харківської міської ради відповіді, єдиною особою, що може звернутись з заявою щодо перепоховання ОСОБА_3 є її колишній чоловік ОСОБА_6Однак, шлюб з ОСОБА_6 був розірваний 18 липня 1994 року судом Нью- Йорка, та на теперішній час його місце перебування позивачу невідомо.
Таким чином, позивач, як донька ОСОБА_3, не може перепоховати останки свого батька, з метою належного їх утримання та збереження місця поховання, а тому змушена була звернутися для захисту своїх прав до суду.
Представник позивача ОСОБА_2 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі в якій зазначив, що у разі неявки в судове засідання представника відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином.
Зі згоди представника позивача суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії І-ВЛ № 463188, ОСОБА_3 помер 14.08.1980 року. Померлого було поховано на міському кладовищі № 14 у кварталі 30, ряд 3, могила 14.
Донькою померлого є ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про народження ЯР № 906720.
З позовної заяви вбачається, що організатором поховання ОСОБА_8 за проханням позивача, був її колишній чоловік - ОСОБА_4. У зв'язку з чим у Книзі реєстрації поховань як замовника вказано ОСОБА_4 Однак похорони проводились за кошти позивача та нею визначалось місце та порядок поховання.
В подальшому ОСОБА_1 переїхала на постійне місце мешкання до Сполучених Штатів Америки, громадянкою яких є на цей час, що підтверджується копією паспорту, яка міститься в матеріалах справи.
Згідно довідки № 2.1/8187 від 21.112014 року Головне управління Держсанепідемслужби у Харківській області не заперечує проти перезахоронення та перевезення труни з останками гр. ОСОБА_3, який помер 14.08.1980 року з м. Харкова до США.
Своє рішення Департамент комунального господарства Виконавчого комітету Харківської міської ради мотивував тим, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу» перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі письмово звернення особи яка здійснила поховання, висновку органу санітарно-епідеміологічної служби, лікарського свідоцтва про смерть дозволу виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі.
Виходячи з наданою Департаментом комунального господарства Виконавчого комітету Харківської міської ради відповіді, єдиною особою, що може звернутись з заявою щодо перепоховання ОСОБА_3 є її колишній чоловік ОСОБА_6Однак, позивач зазначає, що шлюб з ОСОБА_6 був розірваний 18 липня 1994 року судом Нью- Йорка, та на теперішній час його місце перебування їй невідомо.
Статтею 15 ЦК України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.
Згідно п.1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про поховання та похоронну справу» діяльність у галузі поховання базується на принципах гарантування державою належного поховання померлих, достойного ставлення до тіла померлого.
В статті 298 Цивільного кодексу України закріплено принципи поваги до людини, яка померла, зокрема, що кожен зобов'язаний шанобливо ставитись до тіла людини, яка померла, кожен зобов'язаний шанобливо ставитись до місця поховання людини.
Норми ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу» не дають можливості позивачу отримати дозвіл виконавчого органу Харківської міської ради на перепоховання ОСОБА_3
Однак, частина 2 ст. 21 вказаного Закону передбачає, що перепоховання останків померлих може здійснюватись в інших випадках згідно із законодавством України.
Відповідно до ч. 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.
Таким чином, суд приходить до висновку, що фактично поховання ОСОБА_3 було здійснено позивачем, оскільки в неї є відповідне свідоцтво про смерть, та лише відсутнє свідоцтво про поховання, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 11, 60, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 13, 15, 16, 298 ЦК України, Закону України «Про поховання похоронну справу» суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання права на перепоховання -задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 користувачем місця поховання ОСОБА_3, померлого 14.08.1980 року.
Визнати право ОСОБА_1 на звернення та отримання дозволу виконавчого комітету Харківської міської ради на перепоховання ОСОБА_3, померлого 14.08.1980 року.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: