Справа № 200/2353/16-ц
Провадження №2/200/2141/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

«21» березня 2016 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді: Женеску Е.В.,

за участю секретаря: Козлової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

«12» лютого 2016 року позивач за первісним позовом ОСОБА_2 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, в якій просила суд визнати недійсним договір позики від 12.10.2001р. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, оскільки цей договір позики зачіпає її інтереси, як спадкоємиці померлої ОСОБА_3Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що померла ОСОБА_3 жодної розписки про отримання коштів не складала, а тому факт отримання від ОСОБА_1 коштів взагалі не підтверджується, укладений між ними договір не був спрямований на реальне настання обумовлених цим договором наслідків.

Відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України, відповідач ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із зустрічним позовом, в якому просив визнати дійсним Договір про припинення зобовязання передаванням відступного від 12 жовтня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири № 7 (сім) в житловому будинку літ. А-2, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Караваєва, буд. 52 (пятдесят два) загальною площею 49,4 кв.м., яка складається з 1- коридора; 2,3 житлових кімнат житловою площею 28,4 кв.м., 4-кухні; 5-коридора; 6- ванної; 7-туалета, з припиненням права власності інших осіб на цю частину квартири, яка на момент укладення договору про припинення зобовязання передаванням відступного від 12 жовтня 2004 року, належала ОСОБА_3

Ухвалою суду зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом.

Уухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.03.2016р. позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 через канцелярію суду надав заяву, в якій підтримав свої позовні вимоги та просив його задовольнити у повному обсязі проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України та розгляду справи в заочному порядку.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено наступне.

«12» жовтня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір про надання позики, за умовами якого позивач зобовязався надати безпроцентну позику в сумі 10000,00 гривень, а ОСОБА_3 зобовязалася повернути її в строк до 15 жовтня 2004 року.

Факт отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_1 в сумі 10000,00 гривень підтверджується розпискою, складеною 12.10.2001р. та підписаною ОСОБА_3

Судом встановлено, що у зв'язку з життєвими труднощами та відсутністю достатніх коштів для повернення боргу ОСОБА_3 запропонувала ОСОБА_1 припинити зобовязання за договором позики шляхом передавання відступного, а саме: належної ОСОБА_3 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

З наданих суду документів вбачається, що право власності ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири було підтверджено договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 16.11.2001р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 6466 та було зареєстроване Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 21 грудня 2001 року (запис у книзі №126п за реєстровим номером 30-61.

«12» жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір про припинення зобовязань шляхом передаванням відступного, за умовами якого ОСОБА_3 зобовязалась в строк до 17.10.2004 р. передати позивачу за Актом приймання-передавання належну йому частину квартири, а також в строк до 15.10.2004 року виготовити технічний паспорт на квартиру та передати його позивачу разом з оригіналом правовстановлюючого документу на квартиру.

«17» жовтня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був підписаний Акт приймання передавання частини квартири, відповідно до якого, ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 прийняв у власність 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

З копії свідоцтва про смерть від 18.06.2008 року вбачається, що у 15 червня 2008році ОСОБА_3 померла, а її єдиною спадкоємицею за заповітом від 12.03.1999 року - є ОСОБА_2, яка фактично прийняла спадщину.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилась внаслідок його смерті.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3, відповідно до неї перейшли і права та обовязки померлої, які виникли у зв'язку з укладанням між ОСОБА_1 та померлою ОСОБА_3 договору позики та договору про припинення зобовязання передаванням відступного від 12 жовтня 2004 року.

«15» січня 2015 року ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 з вимогою виконати умови договору позики та договору про передавання відступного, а саме надати йому документи, необхідні для здійснення державної реєстрації права власності на ? частини квартири АДРЕСА_3, яку померла ОСОБА_3 придбавала за рахунок запозичених за договором позики коштів.

Вказана обставина свідчить також про те, що договір позики був спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених цим договором.

Разом з тим, відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона боржник зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав передбачених законом, зокрема з договорів та правочинів.

Як вбачається з договору позики від 12.10.2001 року, у ОСОБА_3 виникло перед ОСОБА_1 зобовязання щодо повернення отриманої позики в обумовлений договором строк, яке станом на 12.10.2004р. не було виконано.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 600 ЦК України зобовязання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір строки й порядок передання відступного встановлюється сторонами.

Зі змісту ст. 202 ЦК України вбачається, що дія особи спрямована на припинення цивільних прав та обовязків є правочином.

Тобто, передавання відступного за своєю правовою природою є правочином, оскільки спрямована на припинення зобовязань.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятись в усній або письмовій формі.

Договір про припинення зобовязання передаванням відступного був укладений між позивачем та ОСОБА_3 у простій письмовій формі, тобто сторонами цього договору були дотримані загальні вимоги щодо форми такого правочину.

Відповідно до ст. 206 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Разом з тим, на час укладення вказаного договору чинним цивільним законодавством України не було передбачено нотаріального посвідчення договору про передавання відступного, але з метою уникнення складнощів у подальшому здійсненні державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на набуте нерухоме майно, сторони домовились про нотаріальне посвідчення укладеного між ними договору про передавання відступного, про що було зазначено у самому тексті цього договору.

У пункті 10 Договору про припинення зобовязання передаванням відступного передбачено, що сторони зобовязуються 20.10.2004 року о 10.00 години прибути до приміщення нотаріуса для посвідчення договору про передавання відступного, але ОСОБА_3 у визначений час до нотаріуса не прибула, причини свого небажання нотаріально його посвідчувати не повідомила, таким чином ухилившись від його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Зі змісту укладеного договору про припинення зобовязання передаванням відступного вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов, зазначених у ст. 600 ЦК України, зокрема предмету відступного, його вартості, строків і порядку його передавання.

Крім того, на виконання цього договору ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 за актом приймання передавання 1/2 частини квартири АДРЕСА_4, а останній надав ОСОБА_3 розписку щодо відсутності в нього претензій, повязаних з виконанням останньою зобовязань за договором позики від 12.10.2001р.

За таких обставин суд приходить до висновку, що в розумінні ст. 638 ЦК України цей договір був укладений, оскільки сторонами в належній формі була досягнута згода з усіх його істотних умов, та частково виконаний, оскільки кожна із сторін вчинила певні дії, спрямовані на його виконання.

З огляду на те, що ОСОБА_2 заперечує дійсність зазначеного правочину, суд вважає за можливе захистити право позивача у заявлений ним спосіб, шляхом визнання договору про припинення зобовязання передаванням відступного дійсним, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

В частині розгляду позовних вимог щодо визнання права власності на ? частину квартири, суд виходив з наступного.

Згідно п. 4 договору про припинення зобовязання передаванням відступного від 12.10.2004 р., кредитор набуває право власності на предмет відступного з моменту підписання сторонами відповідного акту приймання-передавання.

«17» жовтня 2004 року між позивачем та ОСОБА_3 був підписаний відповідний Акт приймання-передавання нерухомого майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК країни право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За загальними правилом, передбаченим ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Позивач ОСОБА_1 на законних підстав набув право власності на ? частину квартири, але на теперішній він позбавлений можливості вільно розпоряджатись нею, оскільки ОСОБА_3 ухилилася від нотаріального посвідчення договору про припинення зобовязання передаванням відступного, що позбавляє позивача можливості здійснити державну реєстрацію свого права на цю частину квартири.

За змістом ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

ОСОБА_5 норма кореспондується з приписами ст. 16 ЦК України, яка визначає визнання права можливим способом захисту порушеного чи оспорюваного права особи.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 13 статті 15 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

ОСОБА_5 згідно зі статтею 1 регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1952-IV передбачено, що орган державної реєстрації прав, серед іншого, проводить державну реєстрацію прав та обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 9 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону ; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Аналогічні положення тим, які встановлені у пункті 1 частини другої статті 9 Закону № 1952-IV, передбачені пунктом 12 Порядку державної реєстрації прав.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Закону № 1952-IV державна реєстрація обтяжень здійснюється, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, враховуючи те, що позивач правомірно набув право власності на 1/2 частину квартири, а відповідач не визнає його права на це майно, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у заявлений позивачем спосіб.

Приходячи до висновку саме про такий спосіб захисту права позивача, суд керується принципом обовязковості виконання рішення суду, а тому з метою належного його виконання та з огляду на те, що у відповідності до пункту 1 частини другої статті 9 Закону № 1952-IV для проведення державної реєстрації права власності позивача на ? частину квартири державний реєстратор повинен зокрема усунути всі суперечності між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та прийняти рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації, суд вважає за необхідне зазначити у рішенні суду про припинення права власності інших осіб на цю ? частину квартири АДРЕСА_4, яка на момент укладення договору про припинення зобовязання передаванням відступного від 12 жовтня 2004 року, належала ОСОБА_3

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 203, 215, 220, 319,321, 334 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 224 - 225 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності задовольнити.

Визнати дійсним договір про припинення зобовязання передаванням відступного від 12 жовтня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири № 7 (сім) в житловому будинку літ. А-2, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Караваєва, буд. 52 (пятдесят два) загальною площею 49,4 кв.м., та яка складається з 1- коридора; 2,3 житлових кімнат житловою площею 28,4 кв.м., 4-кухні; 5-коридора; 6- ванної; 7-туалета, з припиненням права власності інших осіб на цю частину квартири, яка належала померлій ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 1000 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий-суддя: Е.В. Женеску