Справа № 570/2371/16-ц
Номер провадження 2/570/1069/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом Комунального закладу "Рівненська центральна районна лікарня" до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в :

покликаючись на відмову відповідача без поважної причини приступити до роботи за призначенням, представник позивача ОСОБА_1 у поданій до суду 27 квітня 2016 року заяві просить стягнути з відповідача 35 889 грн. 54 коп. завданих збитків як виплачену відповідачу позивачем заробітну плату за час проходження інтернатури та сплачений судовий збір у розмірі 1 378 грн. 00 коп.

Відповідач у поданих письмових запереченнях позов не визнає, вказує, що позивачем суттєво порушені його трудові праві, оскільки без погодження з ним та всупереч наказу по Управлінню здоров»я його зарахували лікарем-стажистом з рентгенології рентгенологічного відділення.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах.

По суті спору показала, що вказана посада у позивача вакантна і була необхідна весь час навчання відповідача в інтернатурі. Відповідач не йде на будь-які контакти, двічі не з»являвся на засідання профспілкового комітету. Він зобов»язаний відпрацювати у позивача три роки з 01 лютого 2016 року. За час інтернатури його заробітна плата йшла з місцевого бюджету з фонду заробітної плати лікарні. Для прийняття його на роботу по спеціалізації «Ренгенологія» він мав би після закінчення інтернатури подати документи на проходження навчання по вказаній спеціалізації, оскільки він мав спеціалізацію «Радіологія».

Відповідач заперечує вказану вимогу, оскільки вважає, що його набута спеціалізація більш ширша і дозволяє виконувати більш вузьку, тому вимоги позивача є надуманими. Навчальний план та уніфікована програма містять усе необхідне для вказаної спеціалізації. Якби він погодився з позивачем, то втратив би стаж роботи, зокрема і пільговий, вважався би таким, що продовжує навчання, а не працевлаштованим, що виключає оплату праці. .

Якщо він комусь і винен кошти за своє навчання при таких умовах, то, можливо, навчальному закладу, з яким на даний час вирішує це питання, а не органу місцевого самоврядуванню, бо саме університет та він є сторонами угоди про підготовку за державним замовленням спеціалістів.

Стверджує, що, базуючись на основних положеннях Конституції та Закону України «Про вищу освіту», Європейської конвенції з прав людини будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалася за державним замовленням, є неправомірними, так як позивач визнає збитками виплачену йому заробітну плату.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 26 серпня 2008 року між Національним медичним університетом ім.О.О.Богомольця МОЗ України та студентом ОСОБА_2 укладена угода про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою, відповідно до якої студент зобов»язується прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів республіки вартість навчання в установленому порядку.

12 травня 2014 року відповідно до направлення на роботу № 34 випускник 2014 року Національного медичного університету ім.О.О.Богомольця ОСОБА_2 направляється у розпорядження УОЗ Рівненської ОДА Рівненську ЦРЛ /цільове сільське/ для роботи на посаді лікаря-рентгенолога.

03 липня 2014 року відповідач зарахований в Рівненську ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «радіологія».

З 01 серпня 2014 року по 31 січня 2016 року він проходив інтернатуру в КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради і Львівському національному медичному університеті ім.Данила Галицького. Виплата заробітної плати проводилася позивачем - за місцем зарахування відповідача на посаду.

01 лютого 2016 року ОСОБА_2 переведений на посаду лікаря-стажиста з рентгенології в рентгенологічне відділення в зв»язку з закінченням інтернатури.

01 лютого 2016 року відповідач звернувся з письмовою заявою до позивача з проханням надати відкріплення на зміну місця направлення, до роботи не приступив.

29 лютого 2016 року відповідач як лікар-стажист з рентгенології рентгенологічного відділення звільнений через відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України зі згоди профспілкового комітету.

Зазначені обставини є визнаними сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.56 Закону України «Про вищу освіту» випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником.

Згідно з угодою випускник зобов'язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою.

За рік до закінчення навчання міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, державні організації та установи, уповноважені Кабінетом Міністрів України, укладають контракти з виконавцями державного замовлення (державні замовники) відповідно до кількості замовлених місць, подають міністерствам та центральним органам виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні вищі навчальні заклади, які виконують державне замовлення, перелік місць працевлаштування та умов, які вони зобов'язуються створити випускнику (забезпеченість житлом, розмір заробітної плати, інші соціальні гарантії). Замовники несуть відповідальність за достовірність поданої інформації про потребу у фахівцях.

Посади за штатним розписом, на які в поточному році повинні бути прийняті на роботу молоді фахівці згідно з угодою, не підлягають заміщенню іншими працівниками. У разі виробничої потреби на ці посади можуть бути прийняті інші працівники на термін до призначення на них молодих фахівців.

Як передбачено п.14 постанови Кабінету Міністрів України № 992 від 22 серпня 1996 року «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», яка діяла на момент вступу відповідача до університету, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Випускники вищих навчальних закладів, яким присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою різних освітньо-кваліфікаційних рівнів і які працевлаштовані на підставі направлення на роботу, вважаються молодими фахівцями протягом трьох років з моменту укладення ними трудового договору із замовником. Час навчання в інтернатурі до цього терміну не включається.

Суд визначився із характером спірних правовідносин, звернув увагу на умови укладеного договору, за якими витрати на навчання відшкодовуються у рахунок державного або місцевого бюджету, з'ясував, чи наділений позивач правом на подання такого позову.

Суд виходить з того, що між сторонами не укладалась відповідна угода про підготовку фахівця із вищою освітою, що затверджена наказом МОЗ України № 367 від 25 грудня 1997 року «Про затвердження порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», яка дає підстави для відшкодування вартості навчання у разі відмови їхати за призначенням.

З наданої відповідачем угоди про підготовку фахівців з вищою освітою вбачається, що у разі відмови їхати за призначенням відповідач зобов'язується відшкодувати вартість навчання до державного або місцевого бюджету в установленому порядку.

Суд приходить до висновку, що посилання представника позивача на те, що управління охорони здоров'я Рівненської районної державної адміністрації здійснює фінансування лікарні за рахунок коштів місцевого бюджету не свідчить про право лікарні звертатись з позовом про відшкодування збитків, заподіяних виплатою заробітної плати та стягувати такі кошти на свою користь.

Доводи відповідача про те, що Комунальний заклад «Рівненська центральна районна лікарня» є неналежним позивачем, оскільки останній не наділеним правом на подання позову про відшкодування вартості навчання до державного бюджету заслуговують на увагу, оскільки договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства охорони здоров'я України укладався між вищим навчальним закладом в особі його ректора і особою, зарахованою на навчання ОСОБА_2, який є цивільно-правовим договором, при цьому ні Міністерства охорони здоров'я України, ні позивач стороною угоди не були. Розпорядником коштів, які виділяються із бюджету для підготовки спеціалістів управління охорони здоров'я є університет, а кошти, які просить стягнути позивач з відповідача, відшкодовуються Міністерству охорони здоров'я України або підпорядкованим йому підрозділам, яким у даному випадку виступає університет.

Замовник послуг з підготовки фахівця має право здійснювати контроль за виконанням цього державного замовлення, а як сторона договору - вимагати виконання його умов та застосування передбачених законодавством і договором наслідків його невиконання, зокрема, вимагати відшкодування до Державного бюджету вартості навчання.

За таких умов суд вважає, що лише Національний медичний університет ім.О.О.Богомольця МОЗ України як виконавець державного замовлення уповноважений здійснювати контроль за виконанням державного замовлення та звертатися до суду з позовом про стягнення на користь державного чи місцевого бюджету вартості навчання як розпорядник бюджетних коштів, оскільки ОСОБА_2 після закінчення вищого медичного навчального закладу освіти, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, за місцем призначення до роботи не прибув.

Відповідачем не заперечується, що він має відшкодувати вартість навчання, оскільки як випускник навчального закладу, який навчався за державним замовленням, після закінчення навчання мав відпрацювати за направленням три роки, але свого обов'язку не виконав.

Суд погоджується з відповідачем, що виплата коштів в сумі 35 889 грн. 54 коп. проводилася відповідачем в якості заробітної плати своєму працівнику та не призвела до нецільового використання бюджетних коштів.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами право на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Працівники реалізують своє право на працю шляхом укладення трудового договору, який є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин, який відповідно до ст.21 КЗпП України є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Питання щодо системи організації оплати праці врегульовано ст.5 Закону України «Про оплату праці». Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно ст.98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України.

Відповідач отримував заробітну плату як працівник позивача згідно з укладеним між ними договором. Оскільки перебував у трудових відносинах з Комунальним закладом «Рівненська центральна районна лікарня», який відповідно до ст.116 КЗпП України повинен сплатити всі суми,що належать йому від підприємства, то будь-яких підстав для стягнення цих сум як збитків з відповідача немає. Повернення виплаченої ОСОБА_2 заробітної плати може бути вирішено із застосуванням нормативно-правових актів, якими визначено умови проведення таких виплат та їх розмір.

Разом з тим, згідно із ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Обов'язок довести недобросовісність набувача грошових сум покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року в справі № 6-151цс13.

Позивач припустився помилки при визначенні правової природи виплачених коштів, які, на думку суду, не являють собою шкоду, збитки тощо, завдані позивачу, а є лише його заробітною платою.

За наведених обставин, правова позиція позивача є помилковою, його доводи до уваги не приймаються, як такі, що не обгрунтовані вимогами закону, належними доказами і висновки суду не спростовують. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем на порушення вимог ст.ст.57-60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме незаконними діями відповідача були заподіяні збитки, позивачем обраний невірний спосіб захисту своїх прав.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у цивільному позові Комунального закладу "Рівненська центральна районна лікарня" до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Повне судове рішення виготовлено 13 вересня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Кушнір Н.В.