ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., представника позивача ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, представника третьої особи Степенко О.Р., розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей та сім'ї Фастівської районної державної адміністрації про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

До Фастівського міськрайонного суду Київської області звернулась з позовом ОСОБА_2 (яка змінила прізвище через розлучення на «ОСОБА_2») до ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей та сім'ї Фастівської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем, який 05.12.2013 року був розірваний. Від спільного шлюбу мають неповнолітніх дітей - синів ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, які залишились проживати з нею. Через певні обставини позивачка поїхала працювати до Італії, в цей час відповідач залишив дітей у батьків позивачки, забрав проїзні документи дітей, щоб унеможливити виїзд дітей до Італії. Під час перебування у Італії позивачка влаштувалась на роботу, забезпечила себе житлом, має пристойне утримання та хоче, щоб діти проживали разом з нею. Відповідач проживає окремо, дітьми не цікавиться, а через відсутність документів та згоди батька вона позбавлена можливості виїхати за кордом з дітьми. Вважає, що відповідач такими діями безпідставно перешкоджає у виїзді дітей, чим порушує їх права на вільне пересування у супроводі матері, такі дії суперечать інтересам дітей, тому вона вимушена звернутись з позовом до суду.

На підставі зазначеного просила визнати безпідставною відмову відповідача на виїзд за кордон дітей та дозволити позивачці оформити документи для тимчасового виїзду дітей за межі України та дозволити їх виїзд до Італії без згоди батька.

Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Під час розгляду справи представником позивача зроблена усна заява, за якою позивачка уточнює свої позовні вимоги та просить надати дозвіл на виїзд дітей до Італії без згоди батька терміном на 2 роки.

Разом з тим, такі уточнення до позовної заяви, які оголошені усно, без викладення їх у письмовому вигляді, не можуть бути прийняті судом, оскільки заявлені без дотримання встановлених ЦПК України форми и порядку.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, а також до початку розгляду судом справи по суті має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Усне оголошення уточнення позовних вимог позбавляє суд можливості перевірити дотримання вимог ст. 119 ЦПК України, ознайомити учасників процесу з уточненими позовними вимогами, оскільки до уточнення (збільшення чи зменшення) позовної заяви застосовуються вимоги ЦПК України щодо форми і змісту позовної заяви.

Головуючим роз'яснений порядок подання такої заяви, однак сторона позивача такого порядку не дотрималась.

Відповідач в судове засідання не з'явився, викликався до суду через оголошення у пресі.

Щодо місцезнаходження відповідача судом встановлено, що ОСОБА_4 на час розгляду справи перебуває у Італії, де працює.

Наведений факт був підтверджений позивачкою, паро нього зазначали допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_6 (мати позивачки) та ОСОБА_7 (тітка відповідача).

Представник третьої особи в судовому засіданні категорично заперечувала проти позовних вимог, зазначивши, що виїзд та проживання дітей у Італії без згоди батька суттєво порушує його права, оскільки законодавством передбачені рівні права батька і матері щодо своїх дітей.

Також, з показів свідка ОСОБА_7, наданих під час судового розгляду справи, стало відомо, що відповідач, з яким свідок підтримує тісний зв'язок, категорично заперечує проти виїзду дітей за кордон, побоюючись, що колишня дружина створить перешкоди у спілкуванні з дітьми та залишить їх проживати за кордоном назавжди.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05.12.2013 року був розірваний.

Від спільного шлюбу мають неповнолітніх дітей - синів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2

Позивачка є громадянкою України, зареєстрована на території України. Відповідач є громадянином України, зареєстрований на території України.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Аналіз змісту вказаних норм дає підстави для висновку, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків, зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Позивач висуваючи свої вимоги не зазначила строку перебування дітей за кордоном, не зазначила дату виїзду дітей до Італії та дату їх повернення до України.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Позивачем не враховано, що надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку (початок й закінчення) діючим законодавством України не передбачено.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції про права дитини).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Отже, у порушення встановлених вимог позивачем також не враховано визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, а пред'явлення таких вимог фактично направлено на позбавлення батька дітей можливості брати участь у їх вихованні та можливості спілкування з ними.

Крім того, суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, що відповідач ухиляється від свого обов'язку по виховуванню дітей, оскільки судом встановлено, не заперечувалось позивачем та підтверджено показами свідків, що під час перебування позивачки у Італії у період з травня 2015 року по травень 2016 року діти проживали з відповідачем. Також, судом встановлено та не заперечується позивачем, що відповідач приймає участь в утриманні дітей, періодично перераховуючи певні грошові суми.

Також необхідно зазначити, що висуваючи вимогу про визнання безпідставною відмову ОСОБА_4 на виїзд за кордон дітей позивач мав належними та допустимими доказами підтвердити, що вона зверталась безпосередньо до відповідача з такими вимогами, який, в свою чергу, відмовив їй у вчинені таких дій.

Оскільки судом достовірно встановлено, що позивач безпосередньо до відповідача не зверталась, оскільки після повернення з Італії жодного разу не бачила батька дітей, який на той час вже поїхав до Італії, тобто відповідачем не вчинялися дії і не приймалося рішення про відмову в наданні дозволу на виїзд за кордон дітей, а позивачем не доведена наявність такої необґрунтованої відмови, яка б свідчила про порушення інтересів дітей та вимог Сімейного кодексу України.

Сам лише факт того, що відповідач забрав документи дітей, як на тому наполягає позивач без надання будь-якого підтвердження цих обставин, не свідчить про існування на час звернення до суду відмови зі сторони батька в наданні дозволу на виїзд за кордон дітей.

Таким чином, встановивши в ході розгляду справи відсутність належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України доказів в обґрунтування заявлених вимог, приймаючи до уваги, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги - не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Зазначене, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини, ст. 10, 11, 60, 212-215, 224, 228 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: служба у справах дітей та сім'ї Фастівської районної державної адміністрації про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 12 грудня 2016 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Є.Ю.Чернишова