АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6567/16 Справа № 205/8306/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1М Доповідач - Прозорова М.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року

30 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Максюти Ж.І., Макарова М.О.,

при секретарі: Григорєвій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою та доповненнями до скарги

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою та доповненнями до скарги, в яких просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.19-22, 30-31, т.2).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.07.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задоволено.

Суд визнав недійсним договір дарування домоволодіння №8, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Курильська, укладений 27.10.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений за реєстровим номером №4768 (а.с.10-14, т.2).

Додатковим рішення цього ж суду від 08.07.2016 року суд доповнив рішення від 01.07.2016 року та скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на домоволодіння №8 по вул. Курильській в м. Дніпропетровську, поновив державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на домоволодіння №8 по вул. Курильській в м. Дніпропетровську. Також суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмір 121,80 грн. (а.с.15, т.2).

Додаткове рішення суду відповідачем не оскаржено.

Як на підстави апеляційної скарги та доповнень до скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно зясовані обставини, що мають значення для справи (а.с.19-22, 30-31, т.2).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та доповнень до скарги, колегія суддів вважає, що скарга та доповнення підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.10.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування домоволодіння №8 по вул. Курильській у м. Дніпропетровську, згідно умов якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар належне ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, видане виконавчим комітетом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради депутатів трудящих, та зареєстрованому в КП ДМБТІ 12.02.2008 року, реєстраційний №22079722 вказане домоволодіння. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за реєстровим №4768 (а.с.65, т.1).

Власником домоволодіння №8 по вул. Курильській у м. Дніпропетровську є ОСОБА_2 (а.с.65, т.1).

Пунктом 11 Договору дарування від 27.10.2009 року розяснено, що право власності на зазначене домоволодіння виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдарованою примірника цього договору після його нотаріального посвідчення та символів речі (ключів).

ОСОБА_3 з травня 1976 року зареєстрована та проживає у житловому будинку №8 по вул. Курильській у м. Дніпропетровську по сьогоднішній день, будь-якого іншого житла або нерухомого майна у власності не мала і не має.

Крім того, ключі від будинку відповідачу вона не передавала та продовжує жити в ньому та сплачувати грошові кошти за комунальні послуги.

На момент укладання договору дарування ОСОБА_3 було 74 роки і в силу свого похилого віку вона дійсно потребувала певного догляду та піклування з боку відповідача.

Згідно правової позиції, яка викладена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа №6-9 цс 13), відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При зверненні до суду особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому будинку після укладення договорів дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими (постанова ВСУ від 16.03.2016 року у справі № 6-93 цс 16).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач укладаючи договори дарування житлового будинку, помилково була впевнена в тому, що цим договором обдарована ОСОБА_2 зобовязується її доглядати та утримувати у разі потреби і що домоволодіння передавалося у власність ОСОБА_2 за умови вчинення певних дії на користь дарувальника.

За таких обставин, в силу діючого законодавства, а саме: ст.ст. 203,215,216,229-233,717,722 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що внаслідок помилки, ОСОБА_3 неправильно сприймала угоду та її істотні умови і правомірно задовольнив позовні вимоги, визнав недійсним спірний договір дарування.

Доводи ОСОБА_2в апеляційній скарзі та доповненнях до скарги про те, що позивачем пропущений строк позовної давності в один рік є необґрунтованими та до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки про укладення між сторонами 27.10.2009 року саме договору дарування, а не договору довічного утримання, як помилково вважала позивач, останній стало відомо з відповіді КП ДМБТІ ДОР від 06.08.2014 року за вих. №8637 та листа приватного нотаріуса ОСОБА_4 від 30.08.2014 року за №280/01-16 (а.с.12-14, т.1).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі та доповненнях до скарги інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги та доповнень до скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справ.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу та доповненнями до скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: