Справа № 713/4612/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Ігнатюка Б.Ю. і ОСОБА_1,

при секретарі: Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Хустського районного суду від 11 грудня 2015 р. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідачів Боронявська сільська рада Хустського району, про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 у жовтні 2012 р.

Просив визнати недійсним укладений між ним і відповідачами нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку № 18 по вул. Леніна в с. Боронява Хустського району Закарпатської області.

На обґрунтування зазначав, що вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, однак спірний договір був укладений без письмової згоди його дружини. Окрім того, будинок не виходив із його володіння унаслідок укладення договору дарування, а позаяк такий був побудований ним із дружиною без відповідних документів і дозволів, то він не вправі був дарувати його відповідачам. Спірний договір також не був зареєстрований у Хустському ДБТІ.

Заочним рішенням Хустського районного суду від 11.12.15 р. позов задоволено повністю і вирішено питання судових витрат (а.с.158-161).

Ухвалою цього ж суду від 10.02.2016 р. заяву ОСОБА_2 про перегляду заочного рішення залишено без задоволення (а.с.165-166, 173-174).

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в позові. Доводить про порушення судом норм процесуального та матеріального права. Указує на розгляд справи за його відсутності та пропуск строку позовної давності (а.с.176-178).

У письмовому запереченні представник позивача ОСОБА_5 не визнав скарги як необґрунтованої і просить залишити рішення суду без змін як законне та обґрунтоване (а.с.214-215).

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із того, що укладений між сторонами договір дарування від 22.03.1982 р. житлового будинку № 18 по вул. Леніна в с. Бороняво Хустського району не відповідає вимогам закону. Так, на момент укладення договору дарування будинок був спільною власністю подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_3, у звязку з чим останній не мав права його відчужувати без згоди дружини (ст. 22 КЗпШС), а сам договір дарування не відповідає вимогам ст. 203 ч.3, ч.5 ЦК України, оскільки обдарований ОСОБА_2 його не підписував.

Колегія суддів не погоджується із цими висновками через їх невідповідність обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Установлено, що 22.03.1982 р. ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прийняли в дар у рівних долях належний дарителю ОСОБА_7 на праві особистої власності жилий будинок, що знаходиться у с. Боронява, вул. Леніна, № 18, і розташований на присадибній земельній ділянці розміром 700 кв. м; жилий будинок належить дарителю ОСОБА_7 на підставі запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Боронявської сільської ради народних депутатів за № 222, що підтверджується довідкою виконавчого комітету № 519 від 21.05.1981 р.; зміст статей 101, 182, 226 ЦК УРСР сторонам розяснено; цей договір нотаріально посвідчений виконавчим комітетом Боронявської сільської ради народних депутатів; договір підписали сторони власноручно у присутності секретаря виконкому; договір зареєстрований у книзі запису нотаріальних дій під № 9 (а.с.9).

При цьому написання прізвища сторін у договорі «Ливринець» і той факт, що будинок № 18 по вул. Леніна та будинок № 29 по вул. Миру в с. Боронява є одним і тим же будинком, не оспорюється.

Згідно з позовом фактичними та правовими підставами для визнання указаного договору дарування недійсним є:

-укладення такого без письмової згоди дружини в той час як подарований житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя (ст.ст. 22, 23 КпШС УРСР);

-майно (житловий будинок) обдарованим не передавалося (ст. 243.ч.2 ЦК УРСР);

-побудова будинку без відповідних документів і дозволів (ст. 105 ЦК УРСР);

-відсутність реєстрації договору дарування у Хустському ДБТІ.

Указані підстави позову не змінювались.

Натомість, суд першої інстанції розглянув справу з підстави, передбаченої ст. 22 КпШС (належність будинку до спільної сумісної власності подружжя), та в порушення принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) з підстави, передбаченої ст. 203 ч.3, ч.5, ст. 215 ЦК України (обдарований ОСОБА_2 у момент посвідчення договору не був присутній при його укладенні та не міг прийняти дарунок, висловити згоду на його прийняття і на укладення такого договору).

Згідно з положеннями ст.ст. 22, 23 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. При укладенні одним із подружжя угод щодо спільного майна вважається що він діє за згодою другого і що письмова згода другого із подружжя необхідна, якщо один із них укладає угоду, яка потребує нотаріального посвідчення.

Між тим, за умовами договору дарування житловий будинок належав дарителю ОСОБА_3 на праві особистої власності, що не спростовано.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось (судові прецеденти, Постанова, Верховний Суд|Судова палата у цивільних справах Верховного Суду, від 11.05.2016, № 6-806цс16, Верховний Суд України. Судова палата у цивільних справах).

Тобто, у випадку визнання недійсним договору дарування із підстави, передбаченої ст. 23 КпШС УРСР, належним позивачем може бути інший із подружжя. Однак, ОСОБА_6 (дружина позивача) таку вимогу не заявляла і ОСОБА_3 на це не уповноважувала. Окрім того, статус житлового будинку як особистого майна також не спростований, а твердження суду першої інстанції про його належність до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 ґрунтується на припущеннях.

Вимога про визнання договору дарування недійсним із підстави, передбаченої ст. 203 ч.3, ч.5, ст. 215 ЦК України (обдарований ОСОБА_2 у момент посвідчення договору не був присутній при його укладенні та не міг прийняти дарунок, висловити згоду на його прийняття і на укладення такого договору,) не заявлялася узагалі. Згадка про це міститься лише в письмових поясненнях по суті позову представника позивача (а.с.152-154).

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 212 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує свої вимоги, незалежно від посилання на певну норму закону.

Разом з цим, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми ЦК України від 2003 р., який набув чинності з 01.01.2004 р., і спірні правовідносини, що виникли у 1982 році, не регулює.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Верховний Суд України розяснив, що згідно з ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено (постанова Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

У звязку з цим такі підстави для визнання договору недійсним як відсутність передачі майна (житлового будинку) обдарованим і відсутність реєстрації договору дарування у Хустському ДБТІ не можуть бути задоволені.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 105 ЦК УРСР, який був чинний на час виникнення правовідносин, громадянин, який збудував або будує будинок без встановленого дозволу, або без належного затвердженого проекту, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найм тощо).

Однак, аналогічний змісту цієї норми довід позивача є бездоказовим, суперечним фактичним обставинам справи (а.с.9, 11, 12) і як підстава для визнання договору дарування недійсним не узгоджується із відповідними нормами ЦК УРСР (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), зокрема статтями 48, 49, 56, 58.

До того ж, за приписами ст. 105 ч.2 ЦК УРСР (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) за позовом виконавчого комітету районної, міської Ради депутатів трудящих такий будинок або прибудова до нього могли бути безоплатно вилучені судом і зараховані до фонду місцевої Ради депутатів трудящих або за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради депутатів трудящих знесені самим громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання договору дарування недійсним.

Окрім цього, позивач, який є стороною (дарувальником) оспореного правочину, пропустив строк позовної давності. Відповідно до вимог ст. ст. 75, 80 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Разом з тим, оскільки позов є безпідставним, то згідно з розясненнями Верховного Суду України відмовити в його задоволенні належить саме за цією підставою, а не за закінченням строку позовної давності.

За правилами ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення підлягає скасуванню як незаконне та необґрунтоване із ухваленням нового про відмову в позові за безпідставністю.

За правилами ст. 303 ч.1, ч.3 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 22, 23 КпШС, ст.ст. 3, 10, 11, 33, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. 2. Заочне рішення Хустського районного суду від 11 грудня 2015 р. скасувати. 3. У позові ОСОБА_3 відмовити. 4. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: