Справа № 363/2758/16-ц Головуючий у І інстанції Войнаренко Л. Ф.
Провадження № 22-ц/780/5173/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 21.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря : Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 2 серпня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції щодо відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

у с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаною скаргою, посилаючись на те, що на виконанні у ВДВС Вишгородського РУЮ перебуває виконавчий лист № 363/653/15-ц, виданий Вишгородським районним судом Київської області 4 вересня 2015 року, про солідарне стягнення з нього та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості у розмірі 699 426,57 грн. Лише після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, заявнику стало відомо, що постановою в.о. начальника ВДВС ОСОБА_4 від 9 лютого 2016 року було відкрито виконавче провадження № 50103999 та надано боржнику семиденний термін добровільно виконати рішення суду. Крім того, постановою головного державного виконавця Мовчун Т.С. від 29 лютого 2016 року з боржника стягнуто виконавчий збір в розмірі 69 942,66 грн.

Заявник вказав, що був позбавлений можливості у встановлений термін добровільно виконати вимоги державного виконавця, так як останній не направив на його адресу постанову від 9 лютого 2016 року рекомендованим листом. На думку заявника, стягнення виконавчого збору суперечить вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення суду було виконане в добровільному порядку шляхом перерахування на рахунок стягувача суми заборгованості до здійснення державним виконавцем заходів примусового характеру.

Доповнюючи вимоги скарги, заявник також посилався на те, що заява про відкриття виконавчого провадження подана особою, що не мала не це відповідних повноважень, оскільки долучена до матеріалів справи довіреність засвідчена особою, повноваження якої на такі дії не підтвердженні іншою довіреністю.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив визнати дії державного виконавця ВДВС Вишгородського РУЮ щодо примусового виконання виконавчого провадження № 50103999 неправомірними; скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 9 лютого 2016 року та постанову про стягнення виконавчого збору від 29 лютого 2016 року.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 2 серпня 2016 року в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, заявник, через представника за довіреністю ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити вимоги скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання дій державного виконавця щодо примусового виконання виконавчого провадження № 50103999 неправомірними та скасування винесених постанов.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлено, що 4 вересня 2015 року Вишгородським районним судом Київської області видано виконавчий лист № 363/653/15-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості у розмірі 699 426,57 грн.

8 лютого 2016 року вказаний виконавчий лист було предявлено до виконання до ВДВС Вишгородського РУЮ представником банку ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності від 20 листопада 2015 року № 609, виданою головою правління ПАТ «ВТБ Банк» ОСОБА_7

Постановою в.о. начальника ВДВС ОСОБА_4 від 9 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження № 50103999 та надано ОСОБА_2 семиденний термін добровільно виконати рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно із ч. 5 ст. 25 Закону копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Частиною 1 ст. 31 Закону встановлено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

За правилом ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Аналіз зазначених правових норм свідчить, що на державного виконавця покладається обовязок зі своєчасного попередження сторін виконавчого провадження про вчинення тих чи інших виконавчих дій в процесі примусового виконання судового рішення, а також розяснення особам, що беруть участь у виконавчому провадженні, їхніх прав та обовязків, зокрема, розяснення боржнику його права, передбаченого ч. 3 ст. 25 Закону, щодо можливості самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови із зазначенням тієї обставини, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Відтак, не надіслання боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження є грубим порушенням вимог Закону, оскільки позбавляє останнього права на самостійне виконання судового рішення.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, взагалі не досліджував чи надсилалася постанова про відкриття виконавчого провадження боржнику у спосіб, який визначений законом, та чи мав можливість боржник в добровільному порядку виконати рішення суду без застосування до нього заходів примусового характеру, оскільки як вбачається з матеріалів справи 4 липня 2016 року стягувач подав до виконавчої служби заяву про закінчення виконавчого провадження у звязку погашенням заборгованості.

Крім того, з урахуванням того, що боржник не виконав вимоги в.о. начальника ВДВС, постановою головного державного виконавця Мовчун Т.С. від 29 лютого 2016 року з боржника стягнуто виконавчий збір в розмірі 69 942,66 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Отже, предметом оскарження є постанова державного виконавця, як посадової особи органу державної влади, про застосування до боржника, який самостійно не виконав судове рішення, виконавчого збору як одного із виду відповідальності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що за змістом п. 7 ч. 2 ст. 17 Закону постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами. У звязку із цим справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих, прийнятих у виконавчих провадженнях стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі, належать до компетенції адміністративних судів.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Також суд формально перевірив доводи представника заявника про те, що заява про відкриття виконавчого провадження подана особою, що не мала не це відповідних повноважень, обмежившись лише вказівкою про законність відкриття виконавчого провадження без зазначення обставин та положень закону, за яких він дійшов такого висновку.

З наведеного вище вбачається, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, визнати її законною і обґрунтованою неможна, тому вона підлягає скасуванню з підстав передбачених ч. 3 ст. 312 ЦПК України, з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 312, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 2 серпня 2016 року скасувати, а справу передати на новий розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Т.Ц. Кашперська

ОСОБА_8