АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9937/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Вовк С.В.
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Кабанченко О.А.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - Мельника Олександра Павловича на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року позовну заявуОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу недійсним - задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що між сторонами було укладено договір фінансового лізингу від 18.01.2016 року, однак при його укладенні не були дотримані вимоги чинного законодавства, дотримання яких є обов'язковим для правомірності вказаного правочину, а також його вчинено під впливом обману.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 18.01.2016 року сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 002103 предметом якого є транспортний засіб Renault Duster New вартістю 14536,12 доларів США, що станом на дату укладення даного договору у гривневому еквіваленті становило 382300 грн.

Відповідно до п.1.3. договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу, оскільки його умови, визначені відповідачем, є несправедливими, суперечать чинному законодавству та законам України.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно ч.2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 № 6-2766цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Так, несправедливими умовами Договору фінансового лізингу №002103 від 18 січня 2016 року є умови договору, визначені в п. 1.4, згідно яких Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь- якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає Продавець. Такі норми прямо суперечать положенням ст. 808 ЦК України, оскільки в Договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про Продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Крім цього, несправедливими умовами також є ті, що визначені в п. 3.2.6 та п. 3.2.7 Договору фінансового лізингу, якими визначено право лізингодавця розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного договору. При цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингодержувача про розірвання даного договору та встановлює право лізингодавця в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу або відмови продавця здійснити продаж/або поставку предмету лізингу та у разі не обрання предмету лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу.

Положеннями п. 12.1 договору фінансового лізингу встановлено, що наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу. Тому, з огляду на встановлення односторонньої відповідальності у випадку розірвання договору, така умова є несправедливою, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Відповідно до п. 10.1 договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21% річних, на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 7% відсотків. Однак, графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Згідно п. 10.3 договору розмір щомісячного лізингового платежу є лише попереднім, тобто таким, що може змінюватися відповідно до вартості предмету лізингу на час його придбання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що із змісту договору фінансового лізингу № 002103 від 18 січня 2016 року укладеного між сторонами вбачається виключення та обмеження нрав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, встановлені в Законі України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмету лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечить вимогам цивільного законодавства.

Крім того, у даному договорі встановлена жорстка одностороння відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а також за розірвання договору з його ініціативи, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності. Тому, вищезазначені умови договору фінансового лізингу № 002103 від 18 січня 2016 року згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами.

Оскільки при укладенні сторонами спірного договору не були дотримані вимоги закону про нотаріальне посвідчення та в ньому містяться несправедливі умови, суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання його недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було сплачено авансовий платіж в розмірі 45 000, 00 грн. та спричинені збитки в сумі 1015,06 грн., при цьому, встановлено, що предмет лізингу позивачу передано не було.

Згідно ч. 2 ст. 216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

З підстав вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції вірно керувався правовою позицією викладеною Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - Мельника Олександра Павловича - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді