Справа № 236/2047/16-ц
13 вересня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді - Шавиріної Л.П.
секретаря - Снігирьової О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман за участю представника позивача ОСОБА_1, свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, цивільну справу за позовом ОСОБА_4, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_1, до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
17 серпня 2016 року позивач, в інтересах якого на підставі довіреності, посвідченої 27.07.2016 року приватним нотаріусом Лиманського міського нотаріального округа по реєстру № 942, діє ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
В судове засідання позивач не з»явився, про час та місце розгляду справи був попереджений у встановлений спосіб, направив до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності за участю його представника, позов задовольнити(а.с.33,42).
Відповідачі в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановлений спосіб(а.с.15-16,20-21,25-29,48-49).
З огляду на це, керуючись ст.ст.168,169,224 ЦПК України, задовольнивши клопотання представника позивача, суд вважає за можливе розгляд справи за відсутності сторін в заочному порядку.
Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1, свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, дослідивши надані позивачем докази, суд суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Так судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 21 січня 1993 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області по реєстру № 2-96, зареєстрованому в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно під № 15683727, належить на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул. Першотравнева,10 с. ставки м. Лиман(ОСОБА_7) Донецької області(а.с.14,18-19).
Відповідно до постанови Верховної Ради України від 18.02.2016 року м. Красний Лиман Донецької області перейменовано в м. Лиман.
З 28.07.1990 року дочка позивача і його представник ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, який було зареєстровано Краснолиманським міськвідділом ЗАГС Донецької області, і від сумісного життя мають сина ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано цим же органом 16.07.1993 року(а.с.23,30-32). Після чого фактичні шлюбні відносини в 2007 році відновилися.
Тому відповідач ОСОБА_6, від народження проживав, а з 11.08.2009 року був зареєстрований, а відповідач ОСОБА_5 з 27.11.2007 року проживав та був зареєстрований у житловому будинку розташованому по вул.. Першотравнева,10 с. Ставки м. Красний Лиман Донецької області, що належить позивачу на праві власності, як члени сім»ї і до теперішнього часу реєстрацію не скасували (а.с.15-16,20-21,25-29).
Але відповідачі не проживають у спірному житловому будинку з червня місяця 2014 року, припинивши користування таким з власної ініціативи і по теперішній час ним не користується, їх майно в будинку відсутнє, що в судовому засіданні пояснила представник позивача, підтвердили свідки ОСОБА_2, ОСОБА_3, посвідчено актом представників територіальної громади від 05.08.2016 року (а.с.24).
Незважаючи на те, що позивач пропонував відповідачам добровільно припинити реєстрацію у житловому будинку, що належить йому на праві власності, відповідачі до теперішнього часу не зробили цього, що створює перешкоди власнику у користуванні та розпорядженні житловим будинком № 10, розташованим по вул.. Першотравнева с. Ставки м. Лиман Донецької області.
Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім»ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст. 3 ЖК України, але в разі, якщо питання, яке виникло при розгляді спору не урегульовано житловим законодавством, відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд застосовує норми цивільного законодавства.
Тому, враховуючи те, що норми ЖК України не регулюють вказані відносини при розгляді спору суд керується нормами глави 32 ЦК України, а норми житлового законодавства використовує лише за аналогією.
Так відповідно до ст.64,156 ЖК України до членів сім»ї власника жилого будинку належать діти власника та інші особи, які користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Тобто це свідчить про те, що бувші члени сім»ї власника житла, мають не тільки рівні права з членами його сім»ї, а повинні нести і відповідальність, яка передбачена законодавством для членів сім»ї.
Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сум»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.
Матеріали справи, пояснення представника позивача та свідків свідчать про те, що іншої домовленості між позивачем та відповідачами про підстави втрати права користування житлом не існувало.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов»язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.
Враховуючи те, що відповідачі змінили місце проживання і до теперішнього часу не зареєструвалися за новим місцем проживання і не припинили реєстрацію за попереднім місцем проживання (в будинку, що належить позивачу)на підставі ст. 7 вказаного закону він може бути знятим з реєстрації на підставі рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Позивач наданими суду письмовими доказами, поясненнями свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3 свої вимоги щодо втрати відповідачами права користування жилим приміщенням довів повністю, в той час як відповідачі взагалі не з»явилися в судове засідання, будь-які заперечення з предмету позову суду не надали.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і у вітчизняному законодавстві України.
Відповідно до ст.ст. 316,319 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, шляхом володіння, користування, розпорядження таким на власний розсуд.
Право власності є непорушним і відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що «при застосуванні положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.»
А також п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз»яснено, що «відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом».
Тому враховуючи те, що судом беззаперечно встановлено, що відповідачі з власної ініціативи не користуються житловим будинком, який належить позивачу на праві власності, з червня місяця 2014 року, тобто більше 12 місяців, чим чинять перешкоди позивачу у здійсненні свого права на власний розсуд, отриманні соціальної допомоги, пов»язаної підвищенням тарифів на комунальні послуги, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю, бо відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.
Керуючись ст.41 Конституції України, ст.3,64,156 ЖК України, ст.391,405 ЦК України, ст.10,11,60,212-215, 224-226 ЦК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_4, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_1, до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим будинком № 10 по вул. Першотравнева в с. Ставки м. Лиман Донецької області.
Рішення може бути переглянуто за заявою відповідачів, поданою ними до Краснолиманського міського суду Донецької області у 10-денний строк з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд в 10-денний строк з дня його проголошення.

Суддя