ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/1791/16-ц
Провадження № 2/362/1443/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Ковбеля М.М.,

при секретарі - Сілецькій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зміну формулювання причини та дати звільнення, внесення змін в трудову книжку, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити дії ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 02 жовтня 2012 року вона працювала на посаді продавця-консультанта у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, однак в зв'язку з тим, що відповідач несвоєчасно виплачувала заробітну плату, позивач на початку січня 2016 року заявила про свій намір звільнитися з роботи, однак погодилася працювати до того часу, поки не знайдуть нових продавців. Як зазначає позивач, 01 лютого 2016 року вона подала заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 15 лютого 2016 року та виплати компенсації за невикористану відпустку. ОСОБА_1 стверджує, що 15 лютого 2016 року їй зателефонувала відповідач і повідомила, що не проти виплатити їй кошти та що ОСОБА_1 необхідно з'явитися 16 лютого 2016 року для здійснення переобліку, в іншому випадку її буде звільнено за прогули.

ОСОБА_1 зазначає, що 20 лютого 2016 року вона отримала поштове повідомлення від ОСОБА_2, в якому зазначено, що їй необхідно прибути 28 лютого 2016 року на біржу для розірвання трудового договору, однак вона вважає, що цей день припадає на вихідний день і тому біржа була закрита. 26 лютого 2016 року позивач знову отримала поштове повідомлення від ОСОБА_2, в якому було зазначено, що позивачу необхідно прибути 04 березня 2016 року для розірвання трудового договору.

Зі слів ОСОБА_1, 04 березня 2016 року вона з'явилася на біржу Солом'янського району, де вони з відповідачем розірвати трудовий договір, та відповідач перерахувала їй на карточку 1 128,00 гривень, однак позивач вважає, що ОСОБА_2 невірно зробила запис в трудовій книжці щодо звільнення її за п. 4 ст. 40 КЗпП України, невірно зазначила дату звільнення та недоплатила їй 4 355,78 гривень компенсації за невикористану відпустку і заборгованість по заробітній платі.

В судовому засіданні позивач повністю підтримали позовні вимоги.

Представники відповідача та відповідач у судовому засіданні позов не визнали, надавши письмові заперечення.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі та співставивши їх з нормами чинного законодавства, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 02 жовтня 2012 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір, зареєстрований Солом'янським районним центром зайнятості Київського міського центру зайнятості 08 жовтня 2012 року за №8, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов'язувалася виконувати роботу продавця-консультанта (а.с. 7).

01 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ФОП ОСОБА_2 із заявою про звільнення її з роботи з 15 лютого 2016 року за власним бажанням відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за всі дні невикористаної відпустки. Проте запис ознайомлення ФОП ОСОБА_2 з вищезазначеною заявою датований 14 лютого 2016 року (а.с 39).

Відповідно до акта №1 від 16 лютого 2016 року складеного ФОП ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_1, 13 лютого, 14 лютого, 15 лютого та 16 лютого 2016 року була відсутня на робочому місці з 09 години 00 хвилин до 19 години 00 хвилин (а.с. 40).

Відповідно до акту №2 від 16 лютого 2016 року складеного ФОП ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_1 відмовилася від надання пояснень стосовно причин прогулів 13 лютого, 14 лютого, 15 лютого та 16 лютого 2016 року (а.с. 41).

Відповідно до розпорядження №2 від 15 лютого 2016 року, в зв'язку зі звільненням ОСОБА_1 з роботи, необхідно провести інвентаризацію майна в її присутності в період з 15 лютого по 17 лютого 2016 року (а.с. 44)

Відповідно до розпорядження №3 від 15 лютого 2016 року, ФОП ОСОБА_2 зобов'язана виплатити компенсацію за 80 робочих днів невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_1(а.с. 43).

Відповідно до розпорядження №4 від 18 лютого 2016 року, ОСОБА_1 ,13 лютого, 14 лютого, 15 лютого та 16 лютого 2016 року була відсутня на роботі без поважних причин та не з'явилася на інвентаризацію, в зв'язку з чим ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 42).

Відповідно до розпорядження №5 від 18 лютого 2016 року, в зв'язку з відсутністю ОСОБА_1 на робочому місці з 15 лютого по 18 лютого 2016 року, вирішино зробити інвентаризацію матеріальних цінностей у відділі ФОП ОСОБА_2 з 19 лютого по 20 лютого 2016 року в складі ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7В.(а.с. 45).

Відповідно до акту проведення інвентаризації матеріальних цінностей у відділі ФОП ОСОБА_2 від 21 лютого 2016 року, комісія виявила нестачу матеріальних цінностей на суму 1 821,00 гривень (а.с. 46).

18 лютого 2016 року в трудовій книжці ОСОБА_1 зроблено запис про звільнення останньої з роботи відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули (а.с. 13).

18 лютого 2016 року ФОП ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з листом, в якому повідомила, що останній необхідно з'явитися 28 лютого 2016 року в Солом'янський РЦЗ для розірвання трудового договору(а.с. 10).

23 березня 2016 року ФОП ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_1 лист, в якому зазначено, що ОСОБА_1 звільнено з роботи у відповідність до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України, та що їй необхідно надати реквізити для зарахування коштів в рахунок компенсації за невикористану відпустку та відпрацьований час (а.с. 11).

З п. 17 трудового договору від 02 жовтня 2012 року вбачається, що трудовий договір розірвано 18 лютого 2016 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та 04 березня 2016 року Солом'янським районним центром зайнятості Київського міського центру зайнятості знято з реєстрації.

Як вбачається з розрахунку компенсації за відпустку, наданого позивачем заборгованість за період з жовтня 2012 року по лютий 2016 року становить 3 505,77 гривень (а.с 24).

Як вбачається з розрахунку компенсації за відпустку, наданого відповідачем заборгованість відповідача перед позивачем становить 1 128,00 гривень, яку ФОП ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1, що підтверджується квитанцією (а.с. 47-49).

11 березня 2016 року ОСОБА_1 надіслала відповідачу досудову вимогу (а.с. 8).

Свідок ОСОБА_8 зазначила, що їй невідомо коли позивачка подала заяву про звільнення, однак стверджує, що ОСОБА_1 відпрацювала два тижні, при цьому ОСОБА_8 пояснила, що була звільнена з роботи більше року.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що позивач дійсно не виходила на роботу декілька днів в лютому, та що коли була зміна позивача в неї постійно запитували відвідувачі де можна знайти працівника з відділу ФОП ОСОБА_2

Відповідно до ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами.

Вимогами ст. 38 КЗпП України передбачено, що Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин

Згідно ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення : 1)догана, 2)звільнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору до суду у справі про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" (із подальшими змінами), При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно вимог ст.ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене вище, суд, оцінивши надані сторонами докази по справі, вислухавши пояснення сторін та допитавши свідків, покази яких є непослідовними, більш того свідок ОСОБА_8 колишній працівник ФОП ОСОБА_2, яку було звільнено більше року тому назад, а тому покази свідків оцінюються судом критично і не можуть бути прийняті до уваги, приймаючи, до уваги, що позивач не довела ті обставини, на які посилалася, як на підставу своїх позовних вимог, та враховуючи, що ОСОБА_1 була звільнена через прогули, що підтверджується вищезазначеними актами (а.с. 40-41), за таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 36, 38, 40, 147, 233 Кодексу законів про працю України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" , ст.ст. 10,11, 60, 84, 88, 130, 205, 206, 213, 214, 215, 367 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.М. Ковбель