Справа № 454/243/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(додаткове)

05 грудня 2016 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

при секретарі Калиш В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТзОВ «Терра-Віта», третіх осіб Стенятинської сільської ради, об`єднання ЦМК «Стенятинське» про визнання недійсним та скасування протоколу загальних зборів,

в с т а н о в и в:

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року ухваленому у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТзОВ «Терра-Віта», третіх осіб Стенятинської сільської ради, об`єднання ЦМК «Стенятинське» про визнання недійсним та скасування протоколу загальних зборів вирішено: в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Згідно п.4 ч.1 ст.220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: судом не вирішено питання про судові витрати.

П.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

У ній, зокрема, має бути зазначено про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно будь-якої позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

З врахування наведеного, суд дійшов до висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення .

Сторони в судове засідання не прибули. Їх присутність не є обов`язковою при ухваленні додаткового рішення.

Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у яких позивачеві відмовлено.

Вивчивши матеріали зазначеної вище цивільної справи, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 26.07.2016р. подав клопотання про стягнення з позивача ОСОБА_1 понесених ним судових витрат, зокрема 90 грн. - витрат за проїзд на судові засідання (30.03.2016р., 12.04.2016р., 17.05.2016р., 23.06.2016р., 11.07.2016р., 26.07.2016р.); 360грн. за пропущенні 3 робочі дні в березні, квітні, травні (120грн. день) та 5000 грн. моральної шкоди.

Згідно п.3 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат пов`язаних з розгляду справи належать витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду.

Відповідно до ст.85 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_3 надав квитки без зазначення дати проїзду, вартості проїзду та пункту відправлення і призначення.

Відповідно до п. 6 розділу 2 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13 березня 1998 року (з наступними змінами), витрати на проїзд до місця відрядження й назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Відрядженому працівникові відшкодовуються витрати на проїзд транспортом загального користування (крім таксі) до станції, пристані, аеропорту, якщо вони розташовані за межами населеного пункту, де постійно працює відряджений, або до місця перебування у відрядженні.

Також, під час розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_3 подав довідку про доходи №02-10/975. Згідно даної довідки встановлено, що ОСОБА_3 працює вчителем фізики Стенятинської СШ.

Однак, згідно законодавства про працю, явка до суду є поважною причиною відсутності на роботі й заробітна плата на цей час за працівником зберігається. Ці витрати лягають на роботодавця і йому не відшкодовуються. Тому, якщо сторона є найманим працівником, компенсацію втраченого заробітку вона вимагати не може, оскільки заробіток не втрачено.

Крім цього, статтею 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Як роз`яснино в п.38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач (статті 10,11 ЦПК). При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Отже, суд дійшов до висновку, що в задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення з позивача ОСОБА_1 понесених ним судових витрат слід відмовити.

Керуючись ст. 220 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

Доповнити рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТзОВ «Терра-Віта», третіх осіб Стенятинської сільської ради, об`єднання ЦМК «Стенятинське» про визнання недійсним та скасування протоколу загальних зборів.

В задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення понесених ним судових витрат відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: М. Я. Адамович