Справа № 274/2686/16-ц
Провадження № 2/0274/1163/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.09.2016 року Бердичівський міськрайонний суд в складі: головуючого судді Хавронюк О.Л., з участю секретаря - Лободи В.Л.,представників : позивача-Клима Р.Т., відповідача-Бєлової А.Г. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Бердичеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з вказаними вимогами з тих підстав, що вона більше 36 років постійно проживає та користується будинком № 16 по ІІ ОСОБА_2 в м.Бердичеві , володіє ним , оплачує комунальні послуги ,ремонтує,жодна особа до цього часу не заявила вимог на цей будинок ,який належав нині покійному ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник позивача просив позов задоволити. Пояснив, що позивачка проживала однією сім"єю з ОСОБА_3 до його смерті, вони разом збудували вказаний в позові будинок, однак не зареєстрували право власності на нього. Будинок був введений в експлуатаціюв 1980 році, з того часу позивачка відкрито,добросовісно ним користується, вважає це майно своїм. До цього часу жодна особа претензій на будинок не заявила.

Представник відповідача щодо задоволення позову заперечила.Вказала,що позивачем не доведено законність та добросовісність володіння.Матеріали справи не містять доказів ведення спільного господарства .Будинок прийнято в експлуатацію 15.05.1980 року,надано право спадкоємцям на його оформлення, а позивачка до кола спадкоємців не належить.Сам забудовник право власності на майно не набув, а той факт ,що він зареєстрував позивачку в будинку свідчить про укладення договору користування майном, а тому норми про набувальну давність не можуть бути застосовані .

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши наявні письмові докази, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного.

У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41).Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства, закрема в статті 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років , набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Частиною 4 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Частиною 8 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки , коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто з 01.01.2001року.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами , які мають значення для справи , і , які повинен довести сам позивач ( ч.1 ст. 60 ЦПК України) , є законний об'єкт володіння , добросовісність володіння , відкритість володіння , давність володіння та його безперервність ( тобто строк володіння).

Відповідно до положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 помер 10.03.1980 року (а.с.6),спадкова справа після його смерті не відкривалась, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звертались(а.с.46-48).

Право власності на житловий будинок № 16 з господарськими будівлями та спорудами по ІІ провулку Рози Люксембург в м.Бердичеві (далі по тексту -будинок)не зареєстроване (а.с.10), проте за вказаною адресою до дня смерті був зареєстрваний ОСОБА_3та позивачка по справі (а.с.32,14-16).

За даними інвентаризаційної справи № 8224 на будинок ,оглянутої судом , житловий будинок ,який був збудований ОСОБА_3, як виняток, був прийнятий в експлуатацію,дозволено спадкоємцям оформити право власності (а.с.11-13,19-26).

Сам факт обізнаності позивача про те, що він не є власником будинку , не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайства тощо).

Факт відкритого та безперервного володіння спірним майном позивачем з 1975 року по теперішній час стверджено поясненнями свідків ОСОБА_5,ОСОБА_6.Свідкам відомо, що позивачка разом з нині покійним ОСОБА_7 були подружжям, в 1972 році разом з іншими отримали земельну ділянку під забудову, збудували будинок і проживали в ньому. Чоловік позивачки трагічно загинув в 1980 році, після його смерті вона постійно проживає в будинку, ремонтує його, оплачує послуги .Такі покази свідків узгоджуються з доводами представника позивача в суді та наданими доказами щодо оплати комунальних послуг за будинок позивачем (а.с.57-74).З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається,що нині покійний ОСОБА_3 отримав дозвіл на забудову будинку після отримання відомостей з БТІ про те,що не він,ні позивачка станом на 1.02.1972 року не мають на праві власності іншого житла .

Наведені вище докази свідчать про те, що позивачка добросовісно заволоділа будинком і щонайменше з 1979 року відкрито та безперервно ним користувався увесь цей час.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, обов'язок доказування та подання доказів покладається на сторони.Відповідачем обставини, викладені в позові, жодним доказом не спростовані.

Доводи представника відповідача про неналежність позивачки до кола спадкоємців, відсутність доказів ведення спільного господарства суд до уваги не приймає, оскільки спадщина ніким не була прийнята, вимоги про встановлення фактів,що мають юридичне значення,або визнання за нею права на спадкування позивачкою не заявлялись,а тому і доведенню в судовому порядку не підлягають. Згідно з витягом зі Спадкового реєстру відсутні дані щодо відкриття спадщини ,відсутніь заяв про прийняття спадщини. Представником відповідача не надано належних доказів того, що будь-яка інша особа заявила свої права на це нерухоме майно шляхом предявлення відповідного позову.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.Отже за відсутності власника будинку позивач правомірно пред'явив позов до органу місцевого самоврядування на території якого розміщений будинок.

Щодо належності ОСОБА_3 будинку на праві власності ,то суд зазначає наступне. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року і ст.86 ЦК УРСР набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і позивач має право на визнання за нею права власності на будинок . Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Керуючись ст.ст. 10,11,60, 88,212-215,209,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок № 16 з господарськими будівлями та спорудами по ІІ провулку Рози Люксембург в м.Бердичеві за набувальною давністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення.

Суддя :