Справа № 464/4087/16 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/6491/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 вересня 2016 року, -
ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 01.11.2015 р. до 25.07.2016 р. в розмірі 41 920 грн. 56 коп. та 5102 грн. 42 коп. компенсації за невикористану відпустку.

Оскаржуваним рішенням позов позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» в користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за період з 30.05.2014р. до 01.11.2015 р. в сумі 5 102 грн. 42 копВ решті позову відмовлено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» в користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 ,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що працював майстром Сергієвської ділянки Краматорського управління по газопостачанню та газифікації, яке є відокремленим підрозділом ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз». На виконання Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 р. «Про часткову мобілізацію» 25.06.2014 року був зарахований до списку особового складу військової частини № НОМЕР_1 Національній гвардії України для проходження служби у військовому резерві. 11.07.2014 р. Міністерство внутрішніх справ України уклало з ним контракт про проходження служби у військовому резерві на строк п`ять років. В день його звільнення, 01.11.2015 року, з Краматорського управління по газопостачанню та газифікації за власним бажанням, він був присутній на роботі та особисто звертався до керівництва відповідача з вимогою виплатити компенсацію за невикористану відпустку, а також заробітної плати за весь період проходження військової служби, у чому йому було відмовлено у зв`язку з чим він звернувся в суд з позовом і рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.11.2015 року на його користь із відповідача стягнуто середній заробіток за період з 25 червня 2014 року по 04 вересня 2015 року в розмірі 47082 грн. 42 коп., індексацію грошових доходів в розмірі 1511 грн. 68 коп., моральну шкоду в розмірі 1500 грн. Вищезазначене не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду. Також, апелянт, не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач в день звільнення не працював у зв`язку із проходженням військової служби, оскільки був звільнений з військової служби ще 04.09.2015 року, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.09.2015 року № 197. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 01.11.2015 року до 25.07.2016 року в розмірі 41920.56 грн. скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Донецтькоблгаз» середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахункув розмірі 41 920 грн.56 коп., в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Донецькоблгаз» грошової компенсації за невикористану відпустку не оскаржується, а відтак в цій частині його законність та обґрунтованість судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Донецькоблгаз» середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в день звільнення не працював, а відтак виплата всіх сум, належних працівникові при звільненні, виплачується не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження пред`явлення ним такої вимоги до відповідача, суд першої інстанції вважав зазначену позовну вимогу позивача безпідставною.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», працював майстром Сергієвської ділянки Краматорського управління по газопостачанню та газифікації.

Наказом №392-К від 30.10.2015 року звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України з 01 листопада 2015 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача.

Позов про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум, ОСОБА_1 мотивує тим, що відповідач при звільненні його з роботи не виплатив належних йому на день звільнення сум, а саме, середнього заробітку за період з 25.06.2014 року до 04.09.2015 року, що підтверджується рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.11.2015 року, згідно з яким з ПАТ «Донецькоблгаз» стягнуто на користь позивача середній заробіток за період з 25.06.2014 року до 04.09.2015 року в розмірі 47082.42 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.11.2015 року, що набрало законної сили, встановлено, що позивач наказом №120 від 16.06.2014 року був зарахований до списків особового складу військової частини для проходження служби у військовому резерві; наказом №127 від 25.06.2014 року призначений снайпером взводу снайперів спеціального призначення; з 11.07.2014 року знаходився у службовому відрядженні на Сході України, а 28.08.2014 року під час виконання бойового завдання в м. Ілловайськ Донецької області отримав поранення, з 21.08.2014 року по 19.09.2014 року проходив лікування, про що свідчать довідки Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. Мечнікова №480 від 16.09.2014 року та Державної лікарні МВС України у Дніпропетровській області №510 від 19.09.2014 року. 27.05.2015 року позивачу присвоєно статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням НОМЕР_2 , наказом №197 від 04.09.2015 року позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 за станом здоров`я. Оскільки зазначені обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, з врахуванням положень ст. 61 ЦПК України зазначені обставини доказуванню не підлягають.

Встановивши вищенаведені обставини, беручи до уваги те, що в період 16.06.2014 року до 04.09.2015 року ОСОБА_1 проходив військову службу, суд першої інстанції з врахуванням положень ст. 119 КЗпП України, ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якої за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення від 24.11.2015 року, прийшов до висновку про те, що позивачу за період проходження ним військової служби мав бути виплачений середній заробіток, і оскільки в судовому засіданні було встановлено, що з 25.06.2014 року заробітна плата ОСОБА_1 не виплачувалася, крім цього, листом Краматорського УГГ №Ц-32 від 03.04.2015 року позивача було відмовлено у виплаті середнього заробітку, вважав невиплату середнього заробітку таким, що суперечить чинному законодавству та порушує права позивача, і за таких обставин вважав позовні вимоги ОСОБА_1 підставними, і за встановлених судом обставин задовольнив його позовні вимоги та стягнув з ПАТ «Донецькоблгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 25.06.2014 року до 04.09.2015 року в розмірі 4708242 грн.

Пред`явлення вимоги до відповідача про виплату заробітної плати, обставини невиплати позивачу середнього заробітку у вищезазначеному розмірі в день його звільнення, підтверджується рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.112.015 року, яке було ухвалене судом вже після звільнення ОСОБА_1 з роботи, а також платіжною вимогою №95 від 11.05.2016 року про виплата позивачу 4708242 грн. середнього заробітку за період з 25.06.2014 року до 04.09.2015 року. Тобто, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24.11.2015 року було виконане відповідачем лише 11.05.2016 року.

Вищезгадана платіжна вимога свідчить про те, що середній заробіток ОСОБА_1 за період з 25.06.2014 року до 04.09.2015 року на виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24.11.2015 року було перераховано ПАТ «Донецькоблгаз» лише 11.05.2016 року, тобто, рішення суду було виконане в примусовому порядку лише 11.05.2016 року. Виплату ПАТ «Донецькоблгаз» 11.05.2016 року зазначеної суми коштів позивач в суді апеляційної інстанції не заперечував.

Вищенаведене підтверджує доводи апелянта про те, що йому при звільненні з роботи з вини ПАТ «Донецькоблгаз» не було виплачено всіх сум, належних йому до виплати при звільненні.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому, від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сумою.

Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

А відтак висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Донецькоблгаз» середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, є необґрунтованим, таким, що суперечить положенням ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Колегія суддів не погоджується з сумою середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, розрахованою позивачем, оскільки такий проведено виходячи з кількості календарних , а не робочих днів у місяці, а також за період з 01.11.2015 року до 25.07.2016 року (день ухвалення рішення судом), а не за період з 01.11.2015 року до 11.05.2016 року (день виплати належних позивачу сум згідно з рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.11.2015 року).

Як встановлено рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 24.11.2015 року середньоденний заробіток позивача становить 156 грн. 42 коп. Зважаючи на те, що вказана обставина встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, розмір середньоденного заробітку не підлягає доказуванню в силу ст.61 ЦПК України.

А відтак, враховуючи кількість робочих днів: листопад 2015 року 21, грудень 2015 року- 23, січень 2016 року -19, лютий 2016 року 21, березень 2016 року -22, квітень 2016 року - 21, травень 2016 року 5днів, а всього 132 робочих дні, середньоденний заробіток позивача, який становить 156.42 грн,, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення, з ПАТ «Донецькоблгаз» слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 01.11.2015 р. до 11.05.2016 р. в розмірі 20647.44 грн., що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та стягнення такого в розмірі 20647.44 грн., а в решті рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -
ВИРІШИЛА:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 вересня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 41 920 грн.56 коп. скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 01.11.2015 р. до 11.05.2016 р. в розмірі 20647.44 грн.

В решті рішення суду залишити без змін

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.