ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/678/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі КОРПУСЕНКО А.О.

за участю

позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2;

представників відповідача ОСОБА_3;

ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права проживання та користування квартирою -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_5) про визнання права користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 12 липня 1997 року перебувають з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У лютому 2007 року вона за згодою відповідача була вселена та зареєстрована у квартири АДРЕСА_2, власником якої є відповідач, у якій і проживає на даний час. З часу вселення позивач постійно проживала і користувалася, як член сім'ї, цим житловим приміщенням.

У цей же період, зокрема, у вересні 2008 року позивач за проханням відповідача за для укладення останнім іпотечного договору знялася з реєстраційного обліку у цій квартирі і зареєструвалась у квартирі своєї матері за адресою: АДРЕСА_1.

Після виплати коштів за іпотечним договором, позивач у червні 2014 року знялася з реєстраційного обліку у квартирі своєї матері та звернулась до відповідача з проханням зареєструвати її у його квартирі, однак відповідач відмовився це робити. Тому вона просить суд визнати за нею право на проживання та користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представники відповідач у свою чергу заперечили проти позовних вимог, пославшись на розірвання шлюбу між сторонами за рішенням Дарницького суду м. Києва від 25 грудня 2015 року, а також вказали, що тільки власник житла встановлює межі користування його власністю та лише він визначає чи реєструвати сторонніх осіб у помешканні чи ні, відтак просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, представників відповідача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 липня 1997 року між сторонами був укладений шлюб.

01 лютого 2007 року позивач за згодою відповідача була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2, яку у подальшому останній набув у власність на підставі договору дарування квартири від 21.03.2008 року.

Також встановлено та не заперечувалось сторонами під час розгляду справи, що у вересні 2008 року позивач за проханням відповідача за для укладення останнім іпотечного договору знялася з реєстраційного обліку у цій квартирі і зареєструвалась у квартирі своєї матері за адресою: АДРЕСА_1.

Після виплати коштів за іпотечним договором, позивач у червні 2014 року знялася з реєстраційного обліку у квартирі своєї матері, та звернулась до відповідача з проханням зареєструвати її у його квартирі, однак відповідач відмовився це робити.

Водночас, зі змісту позовної заяви вбачається, що як на підставу визнання за нею права користування спірною квартирою, позивач посилається на постійне проживання у ній як член сім'ї власника, невизнання відповідачем її права користування нею нарівні з власником цієї квартири та у зв'язку з чим відмовою їй у реєстрації у цьому помешканні.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Зазначена норма кореспондується також зі ст. 156 Житлового кодексу України, за якої члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За своєю правовою природою право користування житлом за наведених правових норм є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Особистий характер даного сервітуту полягає у тому, що він встановлюється в інтересах певної особи, яка має статус члена сім'ї власника житлового приміщення. Окрім того, за змістом наведених правових норм, які регулюють об'єм житлових прав члена сім'ї власника житлового приміщення слідує, що право члена сім'ї власника квартири користуватися цим житлом встановлюється нарівні з правами наданими його власнику.

Разом з тим, судом також встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано, а відтак підстави для реєстрації позивача як члена сім'ї відповідача у спірному житловому приміщенні на підставі наведених вище правових норм відпали, у зв'язку з чим суд відмовляє позивачу у задоволенні її позовних вимог.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь понесених ним і документально підтверджених судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись стст. 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.