Справа № 307/2172/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 квітня 2016 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.О.,

суддів - Дроботі В.В., Панько В.Ф.,

секретарі - Рогач О.Я.

з участю: представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 24 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, який мотивовано тим, що 04.10.2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MKLWGA000000028, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 21 000,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,00% на місяць, строком до 04.10.2022 року. Банк свої зобов'язання виконав, видавши позичальнику кредитні кошти в повному обсязі. Однак, ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав і станом на 09.06.2015 року його заборгованість перед Банком становить 54 883,65 доларів США, а саме: 18 820,01 доларів США - заборгованість за кредитом, 11 929,94 доларів США - заборгованість по відсоткам, 2268,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 21 865,70 доларів США - пеня.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 54 883,65 доларів США, що за курсом 21,10 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.06.2015 року складає 1 158 045,02 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

Рішенням Тячівського районного суду від 24.12.2015 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 30 749,95 доларів США, що за курсом 21,10 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.06.2015 року становить 680 803,87 грн., в тому числі: 18 820,01 доларів США - заборгованість за кредитом, 11 929,94 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом 3654 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що з ухвалене рішенням суду є необґрунтованим та таким, що винесене ухвалене неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. З цих підстав, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього відмовити, визнати кредитний договір та договір іпотеки припиненим та звільнити його від відповідальності, що випливає із вказаних договорів.

У судове засідання ОСОБА_2 не з'явився, однак надав суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, задовольнити подану ним апеляційну скаргу, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечила щодо апеляційної скарги та просила відмовити у задоволенні такої.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Судом правильно встановлено, що 04.10.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MKLWGA000000028, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 21 000,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,00% на місяць, строком до 04.10.2022 року (а.с. 9-11).

Банк свої зобов'язання виконав, видавши позичальнику кредитні кошти в повному обсязі. (а.с. 12)

ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № MKLWGA000000028 від 04.10.2007 року станом на 09.06.2015 року, заборгованість ОСОБА_2 перед банком становить 54 883,65 доларів США, а саме: 18 820,01 доларів США - заборгованість за кредитом, 11 929,94 доларів США - заборгованість по відсоткам, 2268,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 21 865,70 доларів США - пеня (а.с. 4-7).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та законодавства.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено: якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Так, суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги та відмовляючи у стягненні визначеного позивачем розміру штрафу за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та пені, посилаючись на вимоги ст. 551 ЦК України, виходив з того, що ОСОБА_2 20.01.2012 року потрапив в ДТП, внаслідок чого став інвалідом 1-ї групи та потребує сторонньої допомоги, а інтереси банку достатньо захищені процентною ставкою у відповідності до якої відповідачу нараховані проценти за користування кредитом, а позов пред'явлено через значний час після того як відповідач перестав погашати кредит, а також те що несплатою кредиту банку не завдано суттєвої шкоди, так як сума кредиту та відсотки підлягають стягненню за суттєвої зміни курсу долара відносно гривні з часу отримання кредиту.

Відповідно до ч.2 п. 29 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми заборгованості по кредиту в розмірі 18 820,01доларів США.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновком суду про стягнення з ОСОБА_2 відсотків за користування кредитом в розмірі 11 929,94 доларів США, виходячи з наступного.

Так з матеріалів справи вбачається, що в запереченнях на позовну заяву ОСОБА_2, посилаючись на вимоги ст.ст. 607, 617 ЦК України зазначає, що позивачем подано позов з пропущенням строків позовної давності, у зв'язку з чим просив суд відмовити у задоволенні позову (а.с. 28-30).

Вказані доводи відповідача судом першої інстанції не перевірені та не враховані при ухваленні оскаржуваного рішення.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлений загальний трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року ( правова позиція у справі N 6-11цс13) зазначено, що відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу- до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст.1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору позичальник зобов'язується за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період з «04» по «09» число кожного місяця позичальник повинен надати банку кошти в сумі 283,24 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Як слідує з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості по кредитному договору, останній платіж по погашенню процентів здійснено ОСОБА_2 22.12.2010 року, а останній платіж по тілу кредиту відповідачем було здійснено 27.05.2013 року, що підтверджено також представником позивача в судовому засіданні.

Отже, право позивача на звернення до суду з позовом, щодо повернення відсотків, виникло з 2010 року.

Позов пред'явлений банком 06.07.2015 року.

Таким чином матеріалами справи доведено, що позивачем пропущено строки давності по стягненню відсотків за вказаним кредитним договором.

Що стосується основного кредитного боргу в сумі 18820,01 дол. США, що на час вирішення спору еквівалентно 41667675 грн. то ця сума судом стягнута правильно.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини щодо стягнення процентів.

Що стосується посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на визнання припиненим кредитного договору та договору іпотеки, то колегія суддів не бере до уваги вказані доводи, оскільки такі вимоги не були предметом позову що розглядався.

Згідно положень ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.309 ч.1 п. 3 і 4, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм процесуального права є підставою для зімни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 304, п.3 ч.1 ст.307, 309 ч.1 пп. 3 і 4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

РІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 24 грудня 2015 року змінити.

У вимогах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 11929,94 доларів США, що відповідно за курсом НБУ станом на червень 2015 року становить 264 128 грн. 87 коп. скасувати, відмовивши у задоволенні даних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді :