Справа № 369/7586/15-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/3881/16 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 46 07.09.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

07 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Кас»яненко Л.І., Таргоній Д.О.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Сятошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2016 року у справі за позовом прокурора Києво-Святошинського району Київської області, що діє в інтересах держави до Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про визнання недійсним та скасування рішень, державних актів на земельні ділянки та повернення земельних ділянок,

в с т а н о в и л а :

14 липня 2015 року прокурор Києво-Святошинського району звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Гореницької сільської ради № 58/16 від 28.12.1999 року виділено земельну ділянку ОСОБА_4 для ведення присадибного землекористування та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Гореницької сільської ради № 3/14 від 27.01.2000 року у приватну власність ОСОБА_4 передано земельну ділянку площею 0,2496 га по АДРЕСА_2.

На підставі вказаного рішення № 3/14 від 27.01.2000 року ОСОБА_4 оформлено державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 752 від 05.03.2000 року.

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2001 року № 3-2704 ОСОБА_4 відчужила вказану земельну ділянку площею 0,250 га на користь ОСОБА_5

Рішенням виконавчого комітету Гореницької сільської ради № 35/52 від 18.12.2001 року у приватну власність ОСОБА_5 передано земельну ділянку площею 0,2800 га по АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства.

На підставі рішення сільської ради № 32/52 від 18.12.2001 року та договору купівлі-продажу від 02.11.2001 року № 3-2704 ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, площею 0,526 га (0,276 га для ведення особистого селянського господарства та 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель), зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1539 від 22.05.2002 року.

Пізніше, на підставі договору дарування земельної ділянки від 31.12.04 № 3-4866 ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар вищевказану земельну ділянку, площею 0, 525 га, що знаходиться в с. Стоянка Києво-Святошинського району Київської області.

На підставі вказаного договору дарування ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, площею 0, 526 га (0, 276 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4 та 0, 250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_5).

На думку прокурора передача земельних ділянок у власність громадян відбулась із порушенням норм законодавства, які діяли на той час, а саме рішення про передачу земельних ділянок приймалось органом, який не мав на це повноважень.

Також, прокурор обґрунтовує позовні вимоги тим, що 06 червня 2013 року Державною екологічною інспекцією у Київській області встановлено, що земельні ділянки , які належать ОСОБА_3 на праві власності частково знаходяться на землях водного фонду. Оскільки наних знаходиться русло безіменного струмка. Загальна площа території, яка відноситься до земель водного фонду становить 0,403 га.

Посилаючись на вказані обставини, прокурор Києво-Святошинського району Київської області просив суд першої інстанції: визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 3/14 від 27.01.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. ОСОБА_4, яка мекає в АДРЕСА_1»;

визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 32/52 від 18.12.2001 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. ОСОБА_5, який мешкає в АДРЕСА_2»;

визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,526 га (0,276 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4 та 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_5), виданий на ім'я ОСОБА_3;

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади села Стоянка Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_5, яка знаходиться на території Києво-Святошинського району Київської області

Рішенням Києво-Сятошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, першим заступником прокурора Київської області було подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доказам, які беззаперечно свідчать про розташування спірних земельних ділянок на землях водного фонду, оскільки до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

На підтвердження вказаного, до суду першої інстанції було подано докази розташування спірних земельних ділянок на землях водного фонду, а саме у руслі безіменного струмка басейну річки Ірпінь та в межах нормативно-визначених прибережних захисних смуг, а саме: лист ДП «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД» від 26.02.2015 №129, інформацією Управління водних ресурсів у м. Києві та Київської області від 03.03.2016 №01-12/2015, інформацією від 19.06.2013 за №3313/07-13 та актом перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами №442 від 06.06.2013. Зі змісту вказаних документів вбачається, що в межах спірних земельних ділянок передбачений водних об'єкт, загальною площею водного дзеркала 0,186 га, щодо якого нормативно встановлено прибережну захисну смугу 25 метрів, даний водний об'єкт загальнодержавного значення є русловою водоймою по течії природного джерела «Лісове» в руслі безіменного струмка басейну р.Ірпінь.

Окрім того, суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що Гореницька сільська рада, при виділенні спірних земельних ділянок у власність діяла з порушенням законодавства, що було чинним на момент прийняття нею рішень, що свідчить про перевищення владних повноважень.

Щодо обґрунтування висновків суду про необґрунтованість витребування земельних ділянок із власності ОСОБА_3, оскільки він є добросовісним набувачем прокурор в поданій апеляційній скарзі зазначає, що набути право власності на спірні земельні ділянки на яких знаходиться водойма, та які розташовані у безпосередній близькості до неї, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й відповідачі.

Рішення про вибуття спірних земельних ділянок з власності держави уповноваженими органами державної влади не приймалися, а тому є всі правові підстави для витребування таких земельних ділянок навіть і від добросовісного набувача.

Не погоджується перший заступник прокурора Київської області й з висновком суду першої інстанції про застосування строків позовної давності. зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що суд під час вирішення питання про дотримання строку позовної давності для звернення до суду з позовом має, по-перше, встановити дату, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, по-друге, встановити дату, коли особа звернулася до суду, та, по-третє, з'ясувати чи в межах передбаченого законодавством строку особа звернулася до суду з позовом.

Зокрема, лише у травні 2013 року, під час проведення Державною екологічною інспекцією у Київській області перевірки на додержання вимог природоохоронного законодавства в адміністративних межах Гореницької сільської ради с. Стоянка, стало відомо про виявлені порушення земельного законодавства.

У свою чергу, органам прокуратури про вищевказані порушення стало відомо лише після надходження до прокуратури акту перевірки Державної екологічної інспекції у Київській області від 06.06.2013 №442, а тому саме з цього моменту й розпочався перебіг строку позовної давності.

На підставі викладеного, перший заступник прокурора Київської області просить апеляційний суд скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 58/16 від 28.12.1999 року виділено земельну ділянку ОСОБА_4 для ведення присадибного землекористування та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Гореницької сільської ради № 3/14 від 27.01.2000 року у приватну власність ОСОБА_4 передано земельну ділянку площею 0,2496 га по АДРЕСА_2.

На підставі вказаного рішення № 3/14 від 27.01.2000 ОСОБА_4 оформлено державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 752 від 05.03.2000 року.

За договором купівлі-продажу від 02.11.2001 № 3-2704 ОСОБА_4 відчужила вказану земельну ділянку площею 0,250 га на користь ОСОБА_5

Рішенням виконавчого комітету Гореницької сільської ради № 35/52 від 18.12.2001 року у приватну власність ОСОБА_5 передано земельну ділянку площею 0,2800 га по АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вищевказаного рішення сільської ради № 32/52 від 18.12.2001 та договору купівлі-продажу від 02.11.2001 № 3-2704 ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, площею 0,526 га (0,276 га для ведення особистого селянського господарства та 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель), зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за№ 1539 від 22.05.2002 року.

Пізніше, на підставі договору дарування земельної ділянки від 31.12.04 № 3-4866 ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар вищевказану земельну ділянку, площею 0, 525 га, що знаходиться в с. Стоянка Києво-Святошинського району.

На підставі вказаного договору дарування ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, площею 0, 526 га (0, 276 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4 та 0, 250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_5).

Державною екологічною інспекцією у Київській області проведено перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства, про що складено акт від 06.06.2013 року за № 442 .

Відповідно до акту в межах спірних земельних ділянок передбачений водних об'єкт, загальною площею водного дзеркала 0,186 га, щодо якого нормативно встановлено прибережну захисну смугу 25 метрів, даний водний об'єкт загальнодержавного значення є русловою водоймою по течії природного джерела «Лісове» в руслі безіменного струмка басейну р.Ірпінь.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що докази надані прокурором жодним чином не підтверджують і не спростовують наявність чи відсутність водних об'єктів на момент передачі спірних земельних ділянок у власність громадян. Суд вважав недоведеним факт належності земельних ділянок до земель водного фонду.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Відповідно до ст.4 ЗК України 1990 р., яка діяла в редакції 1992 року на час передачі у власність ОСОБА_4 земельних ділянок,

у державній власності перебувають всі землі України, за

винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.

Суб'єктами права державної власності на землю виступають:

Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності

України;

обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних

депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що

перебувають в загальнодержавній власності.

Землі, що перебувають у державній власності, можуть

передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у

користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків,

передбачених законодавством України і Республіки Крим.

Не можуть передаватись у колективну та приватну власність:

землі водного фонду, за винятком невеликих (до 3 гектарів)

ділянок водойм і боліт, що входять до складу угідь

сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських)

господарств.

Прокурор свій позов обґрунтовував тим, що ОСОБА_4, а пізніше і ОСОБА_5 були передані у власність землі водного фонду. При цьому площа земель водного фонду, яка була передана у власність вказаних осіб, була визначена актом Державної екологічної інспекції у Київській області від 06.06.2013 р. і становила на вказану дату 0,403 га. (а.с.44)

Також в позові прокурор вказував про те, що на вказаних землях знаходиться водний об»єкт загальнодержавного значення, а саме руслова водойма нижче по течії природного джерела «Лісове», що розташована в руслі безіменного струмка річки Ірпінь. При цьому доказом цих обставин, був вищевказаний акт.

Відповідно до ст.. 5 ВК України до водних об'єктів загальнодержавного значення належать:

1) внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів;

2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання;

3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків;

4) водні об'єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних.

До водних об'єктів місцевого значення належать:

1) поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об'єктів загальнодержавного значення;

2) підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.

Відповідно до ст. 78 ЗК України 1990 р. до земель водного фонду належать землі, зайняті ріками, озерами, водоймами, болотами, гідротехнічними та іншими водогосподарськими спорудами, а також землі, виділені по берегах водойм під смуги відведення.

Зони охорони встановлюються навколо водойм, водних джерел і

гідротехнічних споруд для виконання комплексу санітарних,

протиерозійних заходів і створення захисних лісонасаджень з метою

збереження і поліпшення водних ресурсів.

Відповідно до п. п. 2.6. Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 в редакції від 4 травня 1999 року (надалі - Інструкція), діючої на момент видачі державних актів, кадастровий план земельної ділянки складається в масштабі, який забезпечує чітке зображення всіх елементів і написів. На план наносяться: річки, озера, канали, шляхи, лісосмуги, інші елементи рельєфу, що збігаються з межами земельної ділянки; межі угідь та зон обмежень щодо використання земельної ділянки.

Згідно із п. п. 2. 8 Інструкції на плані меж земельної ділянки в бланку державного акта показуються всі елементи, вказані в пункті 2.6. План суміжних меж земельної ділянки на бланку державного акта складається в масштабі, що забезпечує їх чітке зображення.

Як вбачається з матеріалів справи в Плані зовнішніх меж земельної ділянки відсутні будь-які позначки, які б свідчили про наявність водних об'єктів чи зон обмежень на час виготовлення державних актів, що містяться у матеріалах справи.

Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що на спірних земельних ділянках знаходиться водний об»єкт загальнодержавного значення.

Дійсно, як вбачається із викопіювання з генерального плану с.Стоянка, який був розроблений Українським державним науково-дослідним і проектним інститутом цивільного сільського будівництва 2008 р. і затверджений рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 липня 2010 року, та вказаного вище Акту на спірних земельних ділянках знаходиться водойма площею водного дзеркала 0,186 га. Разом із тим, матеріали справи не містять жодного доказу, що вказаний водний об»єкт існував на час передачі у власність спірних земельних ділянок і відносився до водних об»єктів загальнодержавного значення. Хоча в матеріалах справи існують запити як прокуратури Києво-Святошинського району так і Києво-Святошинського районного суду в різні інстанції з метою з»ясування цих обставин, жодної відповіді на них, яка б підтверджувала доводи позовної заяви про порушення Гореницькою сільською радою земельного та водного законодавства на час передачі спірних земельних ділянок у власність і знаходження на спірних земельних ділянках об»єктів водного фонду не надано.

Як пояснив представник прокуратури в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги, водойма була створена штучно відповідачем ОСОБА_3 шляхом розчищення русла струмка. Однак ці обставини не можуть доводити позовні вимоги прокурора про те, що в 1999-2001 роках на спірних земельних ділянках знаходився об»єкт водного фонду і Гореницька сільська рада передала у власність громадян земельні ділянки які відносяться до земель водного фонду. Прокурор лише припускає, що оскільки на 2013 рік на земельній ділянці відповідача з»явилась водойма, то вона створена в руслі струмка, а тому спірні земельні ділянки знаходяться на землях водного фонду. Разом із тим, суд обґрунтовано не погодився із тим, що матеріалами справи доведено існування на спірних земельних ділянок на час їх передачі у приватну власність громадян будь- якого струмка чи іншого водного об»єкту і виходив з того, що рішення суду не може ухвалюватись на припущеннях.

Щодо доводів прокурора про те, що виконавчий комітет Гореницької сільської ради в перевищення наданих законом повноважень розпорядився земельними ділянками передавши їх у власність, то вони також були обгрунтовано відхилені судом.

Відповідно до ст. 3 ЗК України 1990 р.в редакції 1992 р. власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними.

Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах

своєї компетенції передають землі у власність або надають у

користування та вилучають їх.

Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних

ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати

відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим

органам місцевого самоврядування.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Гореницької сільської ради ІІ сесії ХХІІІ скликання від 11 червня 1998 р. керуючись вимогами ст.. 3Земельного Кодексу України передано виконавчому комітетові повноваження щодо передачі у власність, надання та вилучення земельних ділянок юридичним та фізичним особам. (а.с.166)

Тобто, оскільки діючим на той час законодавством передбачалось право сільської ради передавати свої повноваження щодо розпорядження земельними ділянками своїм виконавчим органом, сільські ради широко використовували таке право. В даній справі сільська рада також делегувала свої повноваження своєму виконавчому органу, а тому виконавчий комітет діяв в межах своїх повноважень при передачі у власність спірних земельних ділянок.

Таким чином, розглянувши дану справу, перевіривши всі докази, які містяться в матеріалах справи судова колегія встановила, що дійсно на території спірних земельних ділянок фактично станом на 2013 р. існує водойма. Однак враховуючи те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами, якими могли бути картографічні матеріали, земельно-кадастрова документація , що ця водойма існувала на час відведення земельних ділянок у власність громадян, судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що є не доведеними і позовні вимоги прокурора щодо того, що при відведенні земельних ділянок у власність громадян були порушені землі земельного і водного законодавства. Без доведення цих обставин і визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування про передачу в власність цих земельних ділянок, відсутні підстави і для витребування цих земельних ділянок і від ОСОБА_3 , оскільки особам може бути позбавлена права власності лише у випадках, передбачених законом.

Також судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що з матеріалів справи вбачається, що прокурор звертається із позовом не в інтересах держави, а фактично в інтересах територіальної громади села.

За загальним правилом інтереси держави у матеріальних правовідносинах представляють відповідні органи державної влади. Тому від імені саме цих органів прокурорам, власне, і слід подавати позови. Позов в інтересах держави від імені органу місцевого самоврядування може бути поданий, але лише в тому випадку, коли у спірних правовідносинах цей орган виконував делеговані державні повноваження.

Такий підхід узгоджується з Конституцією України та Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року. Так, статті 7 та 140 Конституції України вказують, що право на вирішення питань місцевого значення належить територіальній громаді, та гарантують, що жителі міст, сіл, селищ за жодних умов не будуть позбавлені цього права. На основі вказаних положень Конституційний Суд України сформував правову позицію про те, що територіальна громада може мати власні інтереси. Очевидно, ці інтереси за змістом можуть не збігатися з інтересами інших публічно-правових утворень держави Україна, АР Крим. Аналогічного висновку дає змогу дійти й аналіз положень Європейської хартії місцевого самоврядування 1985 року. Цей міжнародний договір передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини суспільних справ є цілком автономними від держави. Європейська хартія місцевого самоврядування встановила, що у правовій системі держав учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись баланс між самоврядними інтересами, з одного боку, та іншими публічними інтересами з другого (п. 1 ст. 3; п. 3 ст. 8).

Самостійність територіальних громад у формулюванні та реалізації власних інтересів знаходить своє продовження у їх самостійності в питанні захисту цих інтересів, у тому числі в питанні подання чи неподання адміністративного позову. За такої обставини «юридична опіка» прокуратури над інтересами органів місцевого самоврядування є недоречною. Держава в особі органів прокуратури має утриматись від втручання до розсуду тієї чи іншої територіальної громади при виборі такою громадою способів захисту своїх прав.

Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування, продавати і купувати тощо.

Статтею 71 Закону № 280/97-ВР передбачено, що територіальні громади та органи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Відповідно до ч. 6 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» обираючи форму представництва, передбачену частиною п'ятою цієї статті, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту. З матеріалів справи не вбачається в чому саме полягає порушення або загроза порушення інтересів держави.

Відтак, прокуратурою безпідставною ототожнюються поняття «державні інтереси» та «інтереси територіальної громади», а тому звернення із такого роду позовними заявами не входить до повноважень прокуратури.

Відмовляючи у задоволенні позву, суд першої інстанції крім наведених вище підстав зазначив також сплив позовної давності.

Однак судова колегія не може погодитись із таким висновком суду виходячи з такого.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз»яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто позовна давність, як підстава для відмови у задоволенні позову , може бути застосована лише тоді, коли суд встановить, що право позивача було порушене, але воно не підлягає судовому захисту за спливом позовної давності.

Враховуючи ту обставину, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог прокурора, він обґрунтовано відмови прокурору з цих підстав, а тому застосування позовної давності як додаткової підстави для відмови у задоволенні позову, було зайвим.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування судом першої інстанції ч. 4 ст. 267 ЦК України, а саме сплив позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Києво-Сятошинського районного суду Київської області від 26 квітня 2016 року змінити виключивши із мотивувальної частини рішення підставу для відмови у задоволенні позову застосування позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді