Ухвала

іменем україни

07 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вказаним вище позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, укладеним 31 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_3, згідно із яким остання отримала кредит у розмірі 9 945 грн зі сплатою 25,08 % річних та кінцевим терміном повернення до 29 серпня 2008 року.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 02 серпня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 107 357 грн 28 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 9 945 грн, заборгованість за відсотками - 37 758 грн 02 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 54 065 грн 82 коп., штраф - 500 грн (фіксована частина), штраф - 5 088 грн 44 коп. (процентна ставка).

Враховуючи вищенаведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2016 року, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 31 серпня 2006 року в розмірі 63 236 грн 46 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити .

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 31 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит на споживчі потреби в розмірі 9 945 грн строком на 24 місяці до 29 серпня 2008 року включно, зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до умов зазначено кредитного договору відповідачка отримала кредит на придбання товару, а саме: скутера «HONDA» 532АГ-59, заводський номер НОМЕР_4, що є предметом застави та забезпеченням зобов'язань відповідно до п.2.3-2.5 Умов.

Пунктом 5 кредитного договору сторони погодили відповідальність за неналежне виконання зобов'язань і порушення позичальником умов щодо повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом.

На порушення умов даного кредитного договору відповідачка свої зобов'язання виконувала неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 02 серпня 2012 року утворилася заборгованість в розмірі 107 357 грн 28 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 9 945 грн, відсотків за користування кредитом - 37 758 грн 02 коп.; пені - 54 065 грн 82 коп та штрафів на загальну суму 5 588 грн 44 коп.

Частково задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надавати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов укладеного між сторонами 31 серпня 2006 року договору позичальник доручає банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання суми 7 650 грн на поточний рахунок підприємства торгівельно-сервісної мережі ПП «ОСОБА_5.», код НОМЕР_1, рахунок № НОМЕР_2 в Промінвестбанк, МФО 305534, а також комісію Компанії, зазначену в п. 2.2 Умов на рахунок НОМЕР_3 в ПриватБанку, МФО 305299.

Заперечуючи проти возову, ОСОБА_3 зазначала, що вказані вище кошти на рахунок ПП «ОСОБА_5.» ПАТ «КБ «ПриватБанк» не перераховувались, будь-які належні, допустимі докази з цього питання відсутні.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що ПАТ «КБ «ПриватБанк» зі свого боку належним чином виконав умови кредитного договору від 31 серпня 2006 року, що підтверджується специфікацією на товар від 30 серпня 2006 року № 36 та актом прийому-передачі товару від 30 серпня 2006 року. не врахувавши.

При цьому, суд не врахував положення ч. 2 ст. 59, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, а також те, що згідно з п. 17.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов'язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Документ на переказ може бути паперовим або електронним. Вимоги до засобів формування і обробки документів на переказ визначаються Національним банком України.

Ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.

Так, надані ПАТ «КБ «Приватбанк» специфікація на товар від 30 серпня 2006 року № 36 та акт прийому-передачі товару від 30 серпня 2006 року не засвідчують факт здійснення банківської операції з перерахування коштів на рахунок ПП «ОСОБА_5.» і відповідно до положень Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не є документами, що підтверджують виконання банком даної операції.

Між тим, у матеріалах справи відсутні платіжні документи (платіжне доручення, меморіальний ордер), які б підтверджували перерахунок банком коштів.

Суд на зазначене уваги не звернув.

Крім того, суд не надав оцінки й доводам відповідачки з приводу того, що специфікація на товар від 30 серпня 2006 року № 36 та акт прийому-передачі товару від 30 серпня 2006 року датовані за день до її звернення до банку і вказані документи не можуть підтверджувати факт перерахування коштів за заявою позичальника від 31 серпня 2006 року.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неповноту перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, порушення норм процесуального права, що в свою чергу, призвело до поверхового та неправильного вирішення спору.

За таких обставин ухвала підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик