Номер провадження: 22-ц/785/636/16
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Фальчука В.П.,

з участю секретаря судового засідання - Книгиницького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11.11.2015 року,-

встановила:

24 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом і просить визнати недійсними укладені 10 квітня 2015 року між нею та ОСОБА_3 договори купівлі-продажу житлового будинку та присадибної земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 посвідчені державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області.

Позивач вказувала, що відповідач навмисно ввела її в оману та незаконно заволоділа її житловим будинком та земельною ділянкою, у зв'язку з чим вона звернулася з позовом до суду, правовим обґрунтуванням якого визначила ст. ст. 203, 230 ЦК України.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 10 квітня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 2-635. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 10 квітня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність земельну ділянку площею 0,1604 га, розташовану по АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 2-638.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні рішення помилково посилався на те, що не передання грошей за договором купівлі-продажу є однією з підстав визнання договорів недійсними, оскільки з цих правових підстав позов не заявлено, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману не доведено особою, яка діяла під впливом обману. Крім того зазначила, що суд в порушенні норм процесуального права одночасно застосував норми матеріального права, які передбачають взаємовиключні підстави для визнання договорів недійсними.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановленні та не оспорені такі справи.

Позивачці на праві приватної власності належали житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 про що свідчать договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О.Д. 07 листопада 2011 року (а.с. 20, 23).

Сторони домовилися про те, що ОСОБА_3 буде здійснювати догляд за ОСОБА_2 до дня її смерті, а вона в свою чергу, мала переоформити на відповідачку вищевказаний житловий будинок і земельну ділянку, але право власності до неї має перейти лише після смерті ОСОБА_2

10 квітня 2015 року державним нотаріусом був посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 що складається з одного житлового будинку загальною житловою площею 40,10 кв.м. та надвірних споруд: сараю, огорожі, розташованих на земельній ділянці площею 0,1604 га. В п. 4 вказаного договору вказано, що цей продаж здійснюється за 69000 грн., які одержав продавець від покупця повністю до підписання цього договору (а.с. 20-22).

Цього ж дня державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області був посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила земельну ділянку площею 0,1604 га, в тому числі за земельними угіддями: рілля - 0,1604 га, розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1. В п. 5 вказаного договору вказано, що цей продаж здійснюється за 51000 грн., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору (а.с. 23-25).

Відповідно пояснювальної записки ОСОБА_3 від 15 липня 2015 року, вказала, що при укладенні договорів купівлі-продажу гроші ОСОБА_2 не передавала, так як існував усний договір довічного догляду та утримання (а.с. 9).

Після укладення договорів купівлі-продажу між сторонами виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_2 про те, що вона вже не являється власником будинку і земельної ділянки, після чого ОСОБА_3 написала розписку про те, що зобов'язується довічно доглянути ОСОБА_2, не виписувати її з будинку до її смерті (а.с. 10).

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що 10 квітня 2015 року він знаходився на земельній ділянці по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 звернулася до нього з проханням бути присутнім при передачі грошей ОСОБА_2 Вони зайшли у будинок і сіли за стіл рахувати гроші, сума складала 120000 грн., які ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 при цьому остання попросила нікому про гроші не говорити. Також пояснив, що ОСОБА_3 доглядала за ОСОБА_2 - купувала їжу за свої гроші, носила дрова.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що він працює дільничним інспектором, до нього надійшла заява ОСОБА_8 про те, що її бабусю доглядає ОСОБА_3, яка має намір забрати житловий будинок. В ході проведення перевірки за вказаною заявою ОСОБА_3 написала розписку про те, що грошові кошти за договорами купівлі-продажу ОСОБА_2 не передавала.

ОСОБА_2 має захворювання, внаслідок якого важко пересувається, не може сама себе обійти, що підтвердила відповідачка у судовому засіданні, а тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню, що, на думку суду, свідчить про намір позивачки укласти не договір купівлі-продажу, а договір довічного утримання.

Відповідачем не визнається та обставини, що кошти за спірне майно не були передані.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того що ОСОБА_3 ввела в оману ОСОБА_2, оскільки грошові кошти не передавалися за укладеними договорами, остання мала намір укласти договір довічного утримання, при цьому застосував як ст. 230 ЦК України так і ч. 1 ст. 229 ЦК України.

Проте з таким висновком районного суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, згідно із ст. 31 ЦПК України, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, відмови від позову, зміни підстав або предмета позову належить виключно позивачеві.

Звертаючись з позовом до суду позивач визначив предмет позову та просив договори купівлі-продажу житлового будинку та присадибної земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 посвідчені державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області з правових підстав передбачених ст. 230 ЦК України.

Суд задовольняючи позовні вимоги одночасно застосував до спірних правовідносин і ст. 229 ЦК України (вчинення правочину під впливом помилки), так і ст. 230 ЦК України (вчинення правочину під впливом обману).

Таким чином, суд першої інстанції в порушення ст. 11 ЦПК України, вийшов межі позовних вимог, крім того, застосував взаємовиключні підстави для визнання правочинів недійсними.

Таким чином, аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції на усі зазначені обставини уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення районного суду на підставі п.-п. 1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

При ухваленні власного (нового) рішення апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відмінну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те що, вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін, не є підставою для визнання правочину не дійсним.

Позивач в порушення ст. 10,60 ЦПК України, не надав жодних належних та допустимих доказів, які би доводили б, що правочин здійснювався під впливом обману, у зв'язку з чим, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з недоведеністю заявлений позовних вимог.

Колегія суддів зауважує, що позовні вимоги ст. 229 ЦК України, як в судді першої інстанції не обґрунтовувались, так в ході розгляду справи в апеляційній інстанції представник позивача наполягала на задоволенні позову із застосуванням ст. 230 ЦК України, тобто вчинення правочину під впливом обману.

Отже колегія суддів, вважає за можливе роз'яснити позивачеві, що вона не позбавлена права заявити позовні вимоги з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 309 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року - скасувати і ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.М.Таварткіладзе

В.П. Фальчук