АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовомОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення процентів на банківський вклад та трьох процентів річних за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданої її представником ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 08.08.2013 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір банківського вкладу з виплатою процентів в кінці строку № ДФЛ-349439/01 за умовами якого позивач внесла на рахунок банку грошові кошти у розмірі 600 000 доларів США зі сплатою 7,75% річних строком до 23.08.2014 року. 21.08.2014 року вона звернулась до банку із заявою про повернення вкладу. У зв'язку із тим, що відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань за договором рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року стягнуто з ПАТ «Альфа-банк» на її користь грошові кошти, які знаходяться на поточному рахунку № НОМЕР_1, який відкрито на ім'я ОСОБА_2 за договором банківського рахунку № НОМЕР_2 у сумі 648 527,92 доларів США. Грошові кошти були їй повернуті 02.06.2015 року в рамках виконання рішення суду. Таким чином, вклад, який мав бути повернутий 23.08.2014 року був повернутий 02.06.2015 року. За таких обставин позивач просить суд донараховати проценти на суму вкладу за період з 26.08.2014 року(дата зарахування коштів на поточний рахунок позивача) по 01 червня 2015 року включно у сумі 23 687,81 доларів США; стягнути з банку суму нарахованих процентів на суму вкладу 648 527,92 доларів США за період з 27.08.2014 року(дата зарахування коштів на поточний рахунок позивача) по 01 червня 2015 року включно в розмірі 38 952, 21 доларів США, зменшеному на суму утриманих податків згідно діючому законодавству України, в іноземній валюті в повному обсязі однією сумою через касу банку; 3% річних у сумі 14 871,72 доларів США за період з 27.08.2014 року до 01.06.2015 р. в повному обсязі однією сумою через касу банку та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, апелянт, вказує зокрема, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення процентів на банківський вклад та трьох процентів річних, оскільки банком порушено умови договору банківського вкладу, а кошти підлягають стягненню з урахуванням належних відсотків у розмірі 7,5% річних та 3% річних.

У судовому сіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.08.2013 року ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір банківського вкладу з виплатою процентів в кінці строку № ДФЛ-349439/01 за умовами якого позивач внесла на рахунок банку грошові кошти у розмірі 600 000 доларів США строком до 23.08.2014 року.

У своїй заяві від 08 серпня 2013 року позивач просила відповідача повернути вклад у розмірі 600000 доларів США, що розміщений за договором банківського вкладу з виплатою процентів в кінці строку №ДФЛ-349439/01 від 08 серпня 2013 року та нараховані на нього відсотки, в дату закінчення цього договору.

Відповідно до п.1.3. договору банківського вкладу датою повернення вкладу є 23 серпня 2014 року.

Згідно з п.1.5. договору банківського вкладу у випадку, якщо дата повернення вкладу та нарахованих процентів припадає на неробочий день банку - повернення вкладу здійснюється не пізніше першого робочого дня банку, наступного за датою повернення вкладу.

На виконання вимог умов договору 26 серпня 2014 року банком була перерахована сума вкладу та нараховані проценти на поточний рахунок вкладника, що підтверджується випискою по рахунку.

Пунктом 6.2. договору банківського вкладу встановлено, що договір втрачає силу з моменту повернення банком вкладнику суми вкладу та процентів, нарахованих на вклад.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 року стягнуто з ПАТ «Альфа-банк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти, які знаходяться на поточному рахунку № НОМЕР_1, який відкрито на ім'я ОСОБА_2 за договором банківського рахунку № НОМЕР_2 у сумі 648 527,92 доларів США.

Рішення набрало законної сили та видано виконавчий лист.

Як вбачається з матеріалів справи, кошти на виконання зазначеного судового рішення суду апеляційної інстанції в сумі 648 527,92 доларів США позивач отримала 02.06.2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки умови договору банківського вкладу відповідачем виконанні.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, за змістом наведеним норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

Зі змісту спірного депозитного договору банківського вкладу вбачається, що відповідно до п. 1.5 вказаного договору передбачено, що повернення вкладу здійснюється в дату повернення вкладу, при наявності заяви про повернення вкладу, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів у сумі вкладу та нарахованих процентів на поточний рахунок вкладника.

У своїй заяві від 08 серпня 2013 року позивач просила відповідача повернути вклад у розмірі 600000 доларів США, що розміщений за договором банківського вкладу з виплатою процентів в кінці строку №ДФЛ-349439/01 від 08 серпня 2013 року та нараховані на нього відсотки, в дату закінчення цього договору.

На виконання вимог умов договору 26 серпня 2014 року банком була перерахована сума вкладу та нараховані проценти на поточний рахунок вкладника, що підтверджується випискою по рахунку.

Кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк в свою чергу у межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів.

У листі від 24 вересня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» посилаючись на п. 5 постанови Правління Національного банку України №540 від 29.08.2014 року, яка забороняють банку здійснювати виплату у спосіб обраний вкладником у розмірі більшому за суму до 15 000, 00 грн. на добу, відмовив ОСОБА_2 у видачі всіх належних їй коштів, обмеживши видачу 15 000 грн на добу за офіційним курсом НБУ.

Грошові кошти за зазначеним договором банківського вкладу ОСОБА_2 отримала на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 року - 02.06.2015 року.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Тобто норми Цивільного Кодексу України, мають вищу юридичну силу ніж постанова Національного Банку України.

А тому, посилання ПАТ «Альфі-Банк» на постанову НБУ України №540 від 29.08.2014 року «Про ведення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», є безпідставними, а від так - грошові кошти шляхом перерахування їх на поточний рахунок позивача не перейшли у власність останнього.

Крім того, згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права».

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

Таке порушення виявилося в наступному:

У ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.

Але, в порушення цих норм, позивач був позбавлений права користуватися своїм майном. У даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач отримав від позивача на умовах строковості та платності, та не повертав до 02 червня 2015 року.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно із ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові, а також три проценти річних.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України встановивши, що банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами 23 серпня 2014 року, проте повернув кошти позивачу лише 02.06.2015 року на підставі судового рішення суду апеляційної інстанції, чим порушив свої грошові зобов'язання, дійшов до помилково висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а відтак - з відповідача на користь позивача необхідно стягнути проценти на банківський вклад по день фактичного їх повернення вкладникові, а також 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що оскільки банком порушено умови договору банківського вкладу, на користь позивача підлягають стягненню проценти на суму банківського вкладу по день фактичного їх повернення у розмірі 7,75% річних відповідно до п. 1.4. договору банківського вкладу.

Згідно умов договору та норм ЦК України проценти нараховуються виключно на суму вкладу. При здійсненні розрахунку, 7,75 % річних потрібно було розраховувати, виходячи тільки із суми вкладу 600 000 доларів США, та не включати до розрахунку нараховані та перераховані на поточний рахунок позивача проценти на банківський вклад, оскільки вони не вносилися на депозитний рахунок.

При нарахуванні відсотків (7,75 річних) на суму вкладу (600 000 доларів США) згідно договору, за період з 27.08.2014 року (дата зарахування коштів на поточний рахунок позивача) по 01 червня 2015 року включно (період зазначений в межах позовних вимог) підлягає виплаті позивачу ОСОБА_2 сума 35 543,84 доларів США

Розрахунок 7,75 % річних розраховується за формулою:сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочки.

Сума заборгованості - 600 000 доларів США Кількість днів прострочки - 279 дні. Сума санкції = 600 000 доларів США х 7,75 х 279 : 365 : 100 = 35 543,84 доларів США.

Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, беручи до уваги прострочення боржника за період з 27.08.2014 року по 01.06.2015 року (включно) колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача на її користь процентів у розмірі 7,75 % річних у сумі 35 543,84 доларів США та 3% річних у сумі 14 871,72 доларів США. Розрахунок наданий позивачем перевірено в судовому засіданні.

Щодо вимоги стягнення відсотків та 3% річних однією сумою через касу банку, то в цій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки відноситься до способу виконання судового рішення і не відповідає положенням ст.. 16 ЦК України, яка встановлює способи захисту прав особи.

Також не підлягає задоволенню вимога позивача про донарахування процентів на суму вкладу у зв'язку із зміною процентної ставки банком в односторонньому порядку, оскільки не доведено у встановленому законом порядку порушення прав ОСОБА_2 у цій частині.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3,задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення процентів на банківський вклад та трьох процентів річних задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфі-Банк» на користь ОСОБА_2 проценти за договором банківського вкладу № ДФЛ-349439/01 від 08 серпня 2013 року у розмірі 35 543,84 доларів США та 3% річних в сумі 14 871,72 доларів США за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за період з 27 серпня 2014 року по 01 червня 2015 року.

У іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7 579 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді