АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар Вівчарик Н.В.

за участю представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили права користування житловими приміщеннями в квартирі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану в її інтересах представником за довіреністю ОСОБА_1, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 липня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили права користування житловими приміщеннями в квартирі АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що є наймачем вказаної квартири, яка відноситься до державного і громадського житлового фонду, та в неї є право на її приватизацію. У вказаній квартирі також зареєстровані двоє її дітей (відповідачі по справі), які також мають право на участь в приватизації квартири, але у зв'язку з тим, що постійно проживають за межами України та не отримували паспортів громадянина України, не можуть цього зробити та створюють перешкоди в реалізації цього права позивачу. На підставі статей 71-72 ЖК Української РСР просила визнати їх такими, що втратили право на користування квартирою внаслідок відсутності понад шість місяців.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.07.2016 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати як незаконне та ухвалити нове про задоволення вимог. Вважає, що висновки суду про відсутність права відповідачів на користування спірною квартирою суперечать наявним доказам у справі.

справа № 22-ц/794/1235/16 р. Головуючий у І інстанції Стоцька Л.А.

категорія: 46 Доповідач Лисак І.Н.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність права користування відповідачів спірною квартирою на момент видачі ордера на неї та відсутності доказів подальшої реєстрації їх за цією адресою, та з дотриманням вірних норм матеріального права та рекомендацій Пленуму Верховного Суду за такою судовою практикою дослідив та оцінив усі надані позивачем докази й ухвалив рішення, з яким погоджується колегія суддів.

Набуття права користування спірною квартирою позивачем спочатку як гуртожитком, а згодом, після набуття відповідно до закону статусу житла державного і громадського житлового фонду, учасниками цивільного процесу визнається й не оспорюється.

На підставі частин 1 та 2 ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

В силу ст.129 цього Кодексу на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно рекомендацій Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.9 постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Як вбачається з копії ордера на заняття жилої площі в гуртожитку №27 від 14.06.1993 року ОСОБА_5 надана жила площа в кімнатах 5 та 3 в будинку АДРЕСА_1, яка згодом рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №612/20 від 26.11.2013 року про зміну нумерації разом з кімнатою 9 в цьому будинку була визначена як квартира №5. Про те, матеріали справи не містять інформації набуття права користування кімнатою №9, площа якої в подальшому увійшла до квартири 5.

Згідно свідоцтв про народження ОСОБА_3 (а.с.10) та ОСОБА_4 (а.с.11), останні народилися після отримання ордеру на кімнати 5 та 3.

У члена сім'ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв'язку із включенням до ордера, а не у зв'язку із вселенням у це приміщення. Тому в разі невселення в приміщення без поважних причин у строки, передбачені ст. 71 ЖК, ця особа визнається судом такою, що втратила, а не такою, що не набула право на користування наданим на сім'ю жилим приміщенням. За обставинами справи відповідачі не набували права користування спірним приміщенням за ордером.

Крім того, на час народження відповідачів згідно положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року № 700, реєстрацію місця проживання організовувала паспортна служба.

В подальшому, із набуттям чинності Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно ст.3 якого реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Таким чином, довідка про склад сім'ї позивача №228, видана 12.10.2015 року ОСББ «Чехова,25», до яких входять відповідачі, не є належним доказам наявності права користування спірним жилим приміщенням, а народження ОСОБА_4 за межами України та постійне там проживання взагалі не підтверджують надання згоди наймачем на його згоду користування спірною квартирою.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про відсутність доказів наявності права користування у відповідачів спірною квартирою є вірними, а доводи апеляційної скарги не містять спростувань цьому, через що рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 липня 2016 року підлягає залишенню без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану в її інтересах представником за довіреністю ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді