Номер провадження: 22-ц/785/4036/16
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н. В.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - «Про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

27.07.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, вимоги по якому у подальшому були учто нені, по якому просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном - вказаною квартирою протягом двадцяти років, яке було придбано у період знаходження нею в шлюбі із відповідачем - 31.05.1993 року. 14.01.1995 року її чоловік - ОСОБА_3 вийшов з квартири і додому не повернувся. З часу зникнення його місцезнаходження встановити не виявляється можливим.

Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач до суду не з'явився.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.02.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

26.02.2016 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане заочне рішення суду, по якій просить рішення суду скасувати, справу передати до районного суду для розгляду, посилаючись на неповне з'ясування районним судом обставин у справі, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до вимог ст. 344 ЦК України.

З таким висновком районного суду колегія суддів погоджується.

Судом встановлені наступні обставини у справі.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 знаходиться у зареєстрованому шлюбі з 15 березня 1986 року (а.с.10).

Під час шлюбу - 31 травня 1993 року за договором купівлі-продажу було придбано нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 Одеської області (а.с.18-20).

В обґрунтування вимог про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю позивач посилалась на те, що з часу придбання квартири вона після зникнення її чоловіка - відповідача, більше двадцяти років відкрито і безперервно проживає у вказаній квартирі , особисто і неодноразово робила поточні і капітальні ремонти, самостійно оплачує всі комунальні платежі тощо.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно роз'яснень, викладених в п.п. 9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК).

За змістом ст.. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

З огляду на положення статті Закону та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Проте, встановлені районним судом обставини даної справи не свідчать про отримання майна за підставами, достатніми для того, щоб мати право власності на нього, позивач свідомо користувалась майном, придбаним із відповідачем у період шлюбу.

Таким чином, добросовісність позивача на зазначений нею як початковий момент заволодіння частиною квартири була відсутня.

Отже, позивачем не доведено наявність сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України.

У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та не підтвердженими, у зв'язку з чим не підлягаючими задоволенню.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

25.05.2016 року м. Одеса