АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22ц-791/325/2016 р. Головуючий в І інстанції Кузьміна О.І.
Доповідач Полікарпова О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року травня місяця 25 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоПолікарпової О.М.
СуддівБазіль Л.В.
Іванової І.П.
При секретаріПрушинській О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 на рішення та на ухвалу Суворовського районного суду м. Херсона від 19 листопада 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_6 про визнання частково недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказує на те, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_6 04.06.2008 р. було укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав відповідачу на строк до 04.06.2018 року кредит в сумі 11 510 дол. США на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобов'язався своєчасно повернути отримані кредитні кошти, своєчасно сплачувати проценти, а також належним чином виконувати інші умови кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 04 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

05 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Позичальник свої зобов'язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів не виконує належним чином, про що свідчить наявна на 09 вересня 2013 року заборгованість за кредитним договором в сумі 35477, 55 дол. США, а тому позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів із займаного житла.

ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому на підставі ст.225 ЦК просила суд визнати недійсним договір поруки від 04 червня 2008 року, укладений між нею та ПАТ «ПриватБанк» та визнати частково недійсним іпотечний договір від 05 червня 2008 року, укладений між Банком, ОСОБА_6, ОСОБА_5 в частині укладення договору між нею та Банком.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 19 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на квартиру загальною площею 44,20 кв.м., житловою площею 30,40 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з укладенням договору з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до технічного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, з можливістю здійснення публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №HECFGA від 04.06.2008 року станом на 03.09.2013 року становить 35477, 55 дол. США, з яких 10588, 67 дол. США - заборгованість за кредитом, 6661,70 дол. США - заборгованість за відсотками, 1720, 65 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом та 14787, 32 дол. США грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором, а також штрафу в сумі 31, 29 дол. США (фіксована складова) та 1687, 92 дол. США (процентна складова).

Виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_3.

В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою суду від 19 листопада 2015 року зустрічний позов ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Не погоджуючись з рішенням та ухвалою суду, ОСОБА_5 подала апеляційні скарги і, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила судові рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позов і відмовити у задоволенні позову Банку.

Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення вимогам закону, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_6 04.06.2008 р. було укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав відповідачу на строк до 04.06.2018 року кредит в сумі 11 510 дол. США на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобов'язався своєчасно повернути отримані кредитні кошти, своєчасно сплачувати проценти, а також належним чином виконувати інші умови кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 04 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

05 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Позичальник свої зобов'язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів не виконує належним чином, про що свідчить наявна на 09 вересня 2013 року заборгованість за кредитним договором в сумі 35477, 55 дол. США.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п.8.1. кредитного договору відповідач зобов'язується надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 198, 68 дол. США згідно графіку, повернути кредит у повному обсязі в порядку і в терміни, визначені договором та/або додатками до нього.

Згідно п.5.1 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує пеню в розмірі, вказаному у п.8.4 цього договору за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видано в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Сторони домовились, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється 5 років (п.5.5 договору).

Як вбачається із розрахунку, з січня 2009 року ОСОБА_6 почав порушувати умови кредитного договору щодо своєчасності повернення щомісячних платежів (а.с.6), заборгованість по кредитному договору №HECFGA від 04.06.2008 року станом на 03.09.2013 року становить 35477, 55 дол. США, з яких 10588, 67 дол. США - заборгованість за кредитом, 6661,70 дол. США - заборгованість за відсотками, 1720, 65 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 14787, 32 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором, а також штрафи: 31, 29 дол. США (фіксована частина), 1687, 92 дол. США (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 04.06.2008 року Банк і відповідачі уклали договір іпотеки. Відповідачі надали в іпотеку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 44, 20 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4. За домовленістю сторони оцінили предмет іпотеки у 180 336 грн.

Оскільки на даний час, за офіційним курсом НБУ зазначена сума складає 7127 дол. США, іпотекодержатель з цим не погодився і надав оцінку квартири за ринковими цінами на даний час, яка визначена у 653658 грн.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином.

Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.2.3.7 кредитного договору Банк вправі стягнути кредит до настання строку закінчення договору, у тому числі й шляхом звернення стягнення на заставне майно при порушенні позичальником зобов'язань, передбачених умовами договору.

Це право Банку передбачено також у п.16.7.1 іпотечного договору та ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Частиною 5 статті 38 вказаного Закону передбачено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про

задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо строків платежів відповідно до умов договору, договором передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредиту при порушенні строків платежів за договором, в зв'язку з чим підставною є вимога кредитора до боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Висновок суду відповідає встановленим обставинам та положенням закону.

Доводи апелянта про те, що вона не отримала вимогу про усунення порушення умов кредитного договору від Банку не вказують на відсутність у позивача права звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки звернення до суду з позовною заявою є тотожним направленню письмової вимоги, а тому виникає обов'язок позичальника та іпотекодавця у поверненні кредитної заборгованості, чого апелянтом після отримання копії позовної заяви зроблено не було.

Колегія суддів не може прийняти до уваги й посилання апелянта на те, що вимога Банку про стягнення пені і штрафу є подвійною відповідальністю, оскільки ці два види неустойки застосовуються Банком за різні порушення.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову, а п.5.1 договору передбачено, що пеня сплачується у разі несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту без обмеження строком.

Доводи апелянта про безпідставне нарахування Банком комісії спростовуються умовами договору.

Так, п.8.1 договору передбачено, що Банк зобов'язується надати позичальнику кредит зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25 щомісячно, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% річних, резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних, винагороди за проведення додаткового моніторингу у розмірі, передбаченому п.7.2 договору. У розрахунку всі ці платежі об'єднані і зазначені як комісійна винагорода.

Посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності для основного боргу колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки строк дії договору встановлено до 04.06.20018 року, позичальник перестав частково сплачувати чергові платежі з січня 2009 року, що вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.6-8), а Банк звернувся із позовом до суду у вересні 2013 року, тобто в межах передбаченого договором 5-річного строку.

Твердження апелянта про існування судового рішення про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором не може бути прийнято колегією суддів до уваги, оскільки таке рішення колегії суддів не надано, і, крім того, воно не є перешкодою для звернення позивача із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, підстав для скасування рішення суду і ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне змінити судове рішення, зменшивши суму заборгованості, змінити спосіб звернення стягнення, зазначити початкову ціну реалізації іпотечного майна, а також скасувати судове рішення в частині виселення.

Відповідно до ч.2 ст.549 ЦК штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Отже, районним судом безпідставно стягнуто з відповідача і фіксовану частину штрафу в розмірі 31,29 дол. США, який слід виключити з розрахунку.

Положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені. Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України, у зв'язку із чим пеня має обчислюватися та стягуватись лише у національній валюті України - гривні.

П.5.1 кредитного договору передбачено, що сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ.

Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру пені, що підлягає стягненню на користь позивача, необхідно, зважаючи на заяву відповідача в суді першої інстанції, застосувати позовну давність, відповідно до положень ст.258 ЦК України, якою передбачено стягнення неустойки за один рік.

Верховний Суд України у постанові від 29 жовтня 2014 року, прийнятій за результатами розгляду справи №6-169 цс 14 з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 335 ЦПК України, зробив висновок щодо застосування норм ст.266, ч.2 ст.258 ЦК, який повинен враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні цих норм права і полягає в тому, що стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується у межах строку позовної давності за основною вимогою.

У даній справі стягненню підлягає пеня за 12 місяців перед зверненням позивача до суду, тобто, яка нарахована в період з вересня 2012 р. по вересень 2013 р., сума якої складає 5897, 73 дол. США і у переводі на гривню по курсу 7,99 складає 47122, 86 грн., замість 14787,32 дол. США.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст. 3 цього Закону.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1102цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

З матеріалів справи вбачається, що житло належить на праві власності відповідачам у справі на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.09.2000 р. (а.с.72), а кредитний договір, забезпечений іпотекою цієї квартири, укладено у червні 2008 року, тобто житло придбане не за кредитні кошти; інше житло, в яке можуть бути виселені відповідачі, позивачем не зазначається, тому позов про їх виселення задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду про залишення позову ОСОБА_5 без розгляду з огляду на наступне.

Апелянт зазначає про те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 заявою від 18.11.2015 року повідомила суд про погане самопочуття і просила про перенесення справи, однак районний суд вважав, що підстав для задоволення заяви немає. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції керувався положеннями ст.207 ЦПК України, за якою суд залишає заяву без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явиться в судове засідання і від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка була належним чином повідомлена про розгляд справи на 05.11.2015 р. та на 19.11.2015 р. (а.с.240,245,246), проте, про причини неявки на першу призначену дату суд взагалі не сповістила, а на другу повідомила про погане самопочуття.

Тобто, мала місце друга поспіль неявка позивача без надання заяви про розгляд справи за її відсутності, що дає підстави суду для залишення позову без розгляду.

Доводи апелянта в цій частині висновок суду не спростовують. Крім того, залишення позову без розгляду не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 19 листопада 2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки змінити, виклавши його у наступній редакції:

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №HECFGA від 04.06.2008 року станом на 03.09.2013 року яка становить 20658, 94 дол. США, з яких 10588, 67 дол. США - заборгованість за кредитом, 6661,70 дол. США - заборгованість за відсотками, 1720, 65 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом та 47122, 86 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором, а також штрафу в сумі 1687, 92 дол. США (процентна складова) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 шляхом її продажу від імені Банку будь-яким способом з укладенням договору з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до технічного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, з можливістю здійснення публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки за початковою ціною 653658 грн. або на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виконання рішення в цій частині відстрочити на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В частині виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Херсона від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий підпис О.М. Полікарпова

Судді два підписи Л.В. Базіль

І.П. Іванова

З оригіналом згідно:

Копія рішення оформлена 26 травня 2016 року

Рішення набрало законної сили 25 травня 2016 року

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання О.В. Прушинська