Провадження № 22-ц/773/848/16 Категорія: 27 Доповідач: Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Завидовської - Марчук О.Г.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.,

при секретарі - Перебойчуку Р.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача Обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі Козак Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору поруки припиненим за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на це рішення, в якій просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, в зв'язку з неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин справи, порушенням норм матеріального права.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала із зазначених у ній підстав та просила її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечила, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що немає підстав для визнання поруки припиненою в зв'язку із зміною зобов'язання без згоди поручителя, оскільки обсяг його відповідальності з укладенням договору позики 29.04.2009 року не збільшився.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи і нормах матеріального права.

Судом вірно встановлено, що 16.04.2009 року між ОСОБА_1, ОСОБА_6 та Обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручителі зобов'язуються перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобов'язань по поверненню кредиту, наданого ОСОБА_5 в сумі 100 000 грн. терміном на 15 років, а також 3% річних за користування кредитом та штрафних санкцій на умовах, передбачених кредитним договором в повному обсязі.

Відповідно до п.2 Договору поруки поручителі несуть повну відповідальність разом з позичальником перед кредитором за виконання зобов'язань по кредитному договору, який укладено між кредитором та боржником.

29.04.2009 року між Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ОСОБА_5 був укладений договір №1526 про надання позики на будівництво житлового будинку та облаштування інженерних мереж, відповідно до умов якого Фонд надає позичальнику пільгову позику на 15 років для будівництва житлового будинку в розмірі 50 000 грн. зі сплатою відсотків за користування позикою з розрахунку 3% річних в гривнях, а позичальник зобов'язується погасити позику щорічно рівними частинами до 29.04.2024 року одночасно зі сплатою відсотків.

Пунктом 3.2. договору про надання позики передбачено, що за прострочку погашення позики, в тому числі платежів, передбачених п.п. 1.1, 2.16, 2.17 позичальник сплачує Фонду штраф в розмірі 0,5 % від не в строк внесеної суми за кожний день прострочки.

Згідно із ст. 212 ЦПК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Отже, в даному випадку договір поруки 16.04.2009 року укладений з відкладальною умовою, оскільки права та обов'язки за цим договором виникли у поручителів з моменту укладення договору позики 29.04.2009 року, що відповідає вимогам ст. 212 ЦК України.

Згідно зі ст. 553 ЦК України поручитель за договором поруки поручається перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов'язань. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Так, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту, ні обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

У справі, яка переглядається, суд дійшов висновків, що укладення договору позики 29.04.2009 року не призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителів за договором поруки від 16.04.2009 року.

Дійсно, як договором поруки так і договором позики передбачено сплату відсотків за користування позикою у тому ж розмірі 3% річних, строк дії договору - 15 років, сума позики за договором позики навпаки зменшена до 50 000 грн. замість 100 000 грн, як передбачено договором поруки.

Крім того, обов'язковою умовою припинення поруки за нормою частини першої статті 559 ЦК України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов'язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

Так, у постанові Верховного Суду України від 5 червня 2013 року (№ 6-43цс13) зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Тобто випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.

Пунктом 1 договору поруки від 16.04.2009 року передбачено, що поручителі зобов'язуються перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобов'язань по кредитному договору, включаючи сплату штрафних санкцій на умовах, передбачених кредитним договором в повному обсязі.

Пунктом 3.2 договору позики передбачено, що за прострочку погашення позики, в тому числі платежів, передбачених п.п. 1.1., 2.16, 2.17 позичальник сплачує фонду штраф в розмірі 0,5 % від не в строк внесеної суми за кожний день прострочки.

Як вбачається з матеріалів справи договір поруки підписаний обома поручителями, що ними і не заперечується. А отже, своїм підписом поручителі засвідчили свою інформованість та згоду з його умовами та умовами договору позики, зокрема й щодо штрафних санкцій.

Отже, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання поруки припиненою, в зв'язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя.

Правильними є висновки суду і щодо відсутності будь-яких інших підстав для припинення договору поруки.

Як вбачається з матеріалів справи 27.07.2012 року та 12.06.20014 року Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі направлялись повідомлення поручителям ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про порушення позичальником ОСОБА_5 зобов'язань щодо погашення платежів по позиці, відсотках та штрафних санкціях, а також необхідність терміново погасити прострочену заборгованість разом із сумою штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У даній справі договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до припинення усіх зобов'язань боржника за договором позики. А отже, в даному випадку ч.4 ст. 559 ЦК України підлягає застосуванню. Договір позики від 29.04.2009 року укладено на строк до 29 квітня 2024 року. Так як позичальник звернувся до поручителів з вимогою про сплату чергових платежів, а не всієї суми боргу, то не можна вважати, що строк виконання основного зобов'язання, а саме договору позики Обласним фондом було змінено. Строк виконання договору позики пред'явленням цих вимог не змінився.

А тому, немає підстав вважати, що порука припинилася в зв'язку з пропуском 6-місячного строку для пред'явлення вимог до поручителя з дня настання строку виконання основного зобов'язання.

За таких обставин справи і відповідно до вищенаведених норм матеріального права суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 квітня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді :