Ухвала

іменем україни

07 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», третя особа - Національний Банк України, про повернення депозиту за договором банківського вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», третя особа - Національний Банк України, про повернення депозиту за договором банківського вкладу, посилаючись на те, що 12 серпня 2013 року між нею та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» укладений договір про банківський валютний депозитний вклад «Тринадцятимісячний» № 632923/2013 на суму 100 тис. доларів США, зі сплатою 10 % річних терміном з 12 серпня 2013 року до 12 вересня 2014 року.

Незважаючи на закінчення терміну дії договору та її неодноразові звернення до банку із заявою про повернення депозитного вкладу, відповідач не повернув в повному обсязі належні їй кошти.

Зазначала, що 16 лютого 2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в рахунок погашення банком зобов'язань за договором банківського вкладу від 12 серпня 2013 року № 632923/2013 сплатив частину боргу в розмірі 81 079 грн 03 коп., що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 16 лютого 2015 року становить 3 112,45 доларів США.

З урахуванням уточнення позовних вимог ОСОБА_3 просила стягнути з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на її користь депозит за договором банківського вкладу від 12 серпня 2013 року № 632923/2013 в сумі 98 228,59 доларів США та зобов'язати НБУ як головного фінансового регулятора України застосувати важелі впливу на відповідача щодо повернення їй депозитних коштів.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_3 суму депозиту за договором банківського вкладу від 12 серпня 2013 року № 632923/2013 у розмірі 98 228,59 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24 березня 2015 року становить 2 286 761 грн 57 коп.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 02 грудня 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив із того, що на виконання умов договору, укладеного 12 серпня 2013 року, ОСОБА_3 внесла на депозитний рахунок банку грошові кошти (вклад) в сумі 100 тис. доларів США зі сплатою 10 % річних терміном дії до 12 вересня 2014 року, однак на неодноразові вимоги ОСОБА_3 про повернення суми депозиту після закінчення обумовленого у договорі строку банк не виконав взяті на себе зобов'язання та кошти не повернув.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що з моменту перерахування коштів з депозитного рахунку на поточний рахунок вкладника відносини між сторонами, що виникли на підставі договору банківського вкладу, припинилися, та з цього моменту правовідносини між банком та позивачем регулюються нормами щодо договорів банківського рахунку.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, виховує доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з дитинства є інвалідом, і постійні загострення хвороби якої вимагають регулярного стаціонарного лікування та нагляду в спеціалізованих медичних установах. Під час чергового обстеження дитини було виявлено ознаки онкологічної хвороби кишечника і виникла потреба в хірургічний операції за кордоном. Зібравши у своїх родичів та друзів та знайомих кошти, які розмістила на валютний депозитний вклад «Тринадцяти місячний» в ПАТ «ВіЕйБі Банк» в відділенні № 3 м. Чернівці, вул. І.Франко, 1 в сумі 100 000 доларів США під 10 % річних, з метою в подальшому зароблені кошти використати на лікування доньки.

Як встановлено судом, 12 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» укладено договір банківського вкладу № 632923/2013 року, на виконання умов якого ОСОБА_3 внесла на депозитний рахунок банку 100 тис. доларів США. Згідно з п. 1.7 договору датою вимоги вкладником вкладу є 12 вересня 2014 року.

11 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до банку із заявою щодо виконання умов договору банківського вкладу, на що їй було повідомлено, що банком здійснюється виплата коштів в іноземній валюті згідно з нормами постанови НБУ від 28 березня 2014 року № 172.

Із 21 листопада 2014 року у ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію.

Як убачається з уточненої позовної заяви, поданої до суду 23 лютого 2015 року, 16 лютого 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в рахунок погашення банком зобов'язань за договором банківського строкового вкладу (депозит) № 632923/2013 виплачено частину боргу в розмірі 81 079 грн 03 коп.

Із довідкою ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 29 вересня 2014 року № 15-14232 вбачається, що банком здійснено закриття та виплату коштів за вкладом № 632923/2013, укладеним ОСОБА_3, кошти в повному обсязі - в сумі 110 894,41 доларів США були перераховані на картковий рахунок клієнта (а. с. 23).

Згідно з випискою за поточним рахунком (а. с. 39) залишок грошових коштів на картковому рахунку клієнта становить 101 341,04 доларів США, які були зараховані на вказаний рахунок 22 січня 2015 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з 21 листопада 2014 року у ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 лютого 2015 року № 35 у ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації по 20 березня 2015 року. Отже, з моменту запровадження у ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» тимчасової адміністрації, тобто з 21 листопада 2014 року, не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку понад суму гарантованої виплати. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу № 632923/2013 ОСОБА_3 було виплачено у межах гарантованої суми 200 тис. грн.

На підставі постанови правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 березня 2015 року № 63 розпочато ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» і з цього часу банк не має права здійснювати ведення рахунків фізичних та юридичних осіб, тобто фактично позбавлений права виконувати будь-які операції по рахунках власних клієнтів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно із ч. З ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією; (відмиванням) доходів, одержаним; злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Порядок та умови виплати коштів за договорами банківського рахунку, у випадку виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-УІ (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону, в редакції на час вирішення спору, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов'язань

Фонду перед вкладниками здійснюється у спосіб, визначений цим Законом.

Частиною другою цієї статті встановлено, що вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно ст. 29 вказаного Закону Фонд набуває право кредитора банку на всю суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку відповідно до цього Закону на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, а також на суму нарахованого, але не сплаченого регулярного збору до Фонду. Фонд також набуває прав кредитора на суму сплачених Фондом витрат, пов'язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, а також на суму цільової позики, наданої банку протягом дії тимчасової адміністрації.

За змістом п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: 1) виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

З метою забезпечення виконання зобов'язань банку, передбачених пунктом 1 частини шостої цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику. Виплати за такими зобов'язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців.

Виходячи із того, що між сторонами укладено договір банківського вкладу, положень наведених норм Закону, зобов'язальним по виплаті коштів позивачу є банк, а не Фонд. У разі недостатності у банку коштів для виконання зобов'язань, йому Фондом надається цільова позика.

Отже, у вказаній справі, виходячи із підстав і предмета позову, позивач у будь-яких матеріально-правових відносинах з Фондом не перебуває.

Згідно функцій Фонду, визначених ст. 4 Закону, на нього покладено обов'язок здійснювати заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідацію банку, а не проведення ним безпосередньо таких виплат.

Тобто Фонд лише гарантує виплату вкладнику коштів в граничному розмірі, передбаченому ст. 26 Закону, в т. ч. за рахунок коштів самого фонду, які надаються банку у вигляді цільової позики на ці потреби.

Запровадження тимчасової адміністрації і ліквідація банку не позбавляє особу можливості реалізації права на судовий захист, Фонд набуває лише право кредитора банку на відшкодовані вкладникам кошти та надану банку цільову позику, а за взятими на себе зобов'язаннями відповідає банк.

При відсутності у Законі заборони на подання позову і його вирішення в суді відмова в задоволенні вимог до банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, до внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи, є порушенням права особи на судовий захист.

Порядок виплати коштів, встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», судовим рішенням, у разі задоволення позову, не змінюється, воно підлягає виконанню з дотриманням положень цього Закону. Таке рішення не зобов'язує Фонд проводити виплати і задовольняти вимоги кредиторів, здійснення яких заборонене ст. 36 цього Закону, або ж порушувати встановленому ним черговість виплат.

На користь цього свідчить і те, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника зумовлює обов'язкове зупинення виконавчого провадження, а прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку боржника його закінчення, після чого виконавчий документ надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (п. 3-1 ч. 1, ч. 5 ст. 49 цього Закону).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку із запровадженням у відповідача тимчасової адміністрації та наведених у судових рішеннях мотивів їх ухвалення.

Колегія суддів виходить із того, що правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001 цс15, яка розглянута ним у порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України, застосуванню не підлягає.

Згідно правового висновку Верховного Суду України запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Між тим, цим Законом питання стягнення коштів при запровадженні тимчасової адміністрації на підставі рішень судів не регулюється.

Дійсно ст. 36 цього Закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку.

Системний аналіз норм вказаного Закону свідчить про те, що не здійснення задоволення вимог вкладників, крім зазначених у п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону, стосується заборони проведення виплат Фондом, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на вимогу вкладника, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи Фонду, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право діяти від імені банку без довіреності (ст. 36, 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Як зазначено, порядок виконання судових рішень про примусове стягнення коштів з банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, визначено відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлено зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Колегія суддів вважає, що саме таким чином і у такий спосіб реалізується положення Закону про нездійснення примусового стягнення коштів, а не шляхом відмови у позові вкладника до банку і у разі встановлення порушення, невизнання чи оспорення його прав та позбавлення останнього права на судовий захист.

При цьому колегія суддів виходить з того, що належним відповідачем у справі є саме банк між яким та вкладником існують матеріально-правові відносини з приводу виконання укладеного між цими особами договору та його виконання.

Дії (бездіяльність) Фонду, його уповноважених осіб може бути предметом оскарження в суді, або ж спір між вкладником і цими особами підлягає розгляду судом лише за умов, коли останні не виконують чи неналежно виконують свої обов'язки, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У силу вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. Жоден доказ, який містить інформацію про предмет доказування (обставини спору), не має для суду наперед встановленої сили.

При цьому суди не встановили дійсних обставин по справі, не визначилися з характером спірних правовідносин, не встановили, чи відповідає за формою та змістом договір банківського вкладу позивача, не з'ясували, чи відповідають квитанції, надані позивачем, про внесення коштів на рахунок вимогам нормативно-правових актів щодо документального оформлення касових операцій.

Таким чином, судами не перевірено, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 02 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова