АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Осіяна О.М.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсною довіреності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду із позовом в обґрунтування якого посилалися на те, що 05 грудня 2012 року трагічно помер чоловік ОСОБА_2 та батько ОСОБА_3 ОСОБА_7. В період шлюбу рішенням Індустріальної районної ради народних депутатів за № 387.1 ОСОБА_7 була виділена земельна ділянка № 99-а по вул. Червонопартизанській у м. Дніпропетровську для будівництва будинку для їх сімї. В кінці серпня 1991 року вона з чоловіком завершили будівництво домоволодіння та вселилися в нього. 15.07.1998 року ОСОБА_7 приватизував земельну ділянку.

В жовтні 2008 року ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_7 звернулися до суду із позовом до виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради про визнання за ними в рівних частках права власності на цей будинок, але в позові їм було відмовлено.

Після цього вона із чоловіком сильно пересварились через його троюрідного племінника, ОСОБА_4 (відповідача по справі), який взяв з них 7 000 доларів США та суд програв із-за своєї жадібності та некомпетентності адвоката, якого він їм порекомендував.

В 2007 році, її чоловік ОСОБА_7 почав пиячити, ОСОБА_4 почав його постійно «споювати» та обманним шляхом 23.04.2007 року отримав від нього генеральну довіреність на право управління та розпорядження усім його майном, запевнивши його при цьому, що ця довіреність необхідна йому тільки для допомоги в узаконенні на них їхнього домоволодіння. 01.10.2009 року довіреність була скасована. Її чоловік неодноразово тривалий час перебував на лікуванні в психіатричній лікарні («біла гарячка») та наркологічному диспансері. Такий спосіб життя чоловіка призвів до тяжкого матеріального стану їх сім'ї. Тому їх сім'я (вона, її чоловік та син) переїхала проживати до батьків чоловіка, а будинок вони стали здавати в оренду за 2 500 гривень за місяць. Вона із серпня 2009 року по день смерті чоловіка особисто кожний місяць 19 числа отримувала від наймачів їх будинку гроші за оренду. Дані обставини підтверджуються договором найму домоволодіння, укладеного на її ім'я, а також матеріалами досудового розслідування її звернення до Індустріального райвідділу міліції.

01.10.2009 року ОСОБА_7 склав заповіт на зазначене домоволодіння на сина - ОСОБА_3 12.12.2012 року позивач завітала до наймачів домоволодіння та попросила їх сплатити гроші за оренду не 19 числа як завжди, а зараз, адже помер чоловік і їй терміново потрібні кошти на його поховання.

Забрати тіло чоловіка з моргу їй дозволили тільки 13.12.2012 року. Коли вона приїхала забирати тіло чоловіка, то дізналася, що в паспорті ОСОБА_7 стояла відмітка про розірвання шлюбу з нею ще від 30.09.2009 року.

Після цього вона відразу звернулася до Індустріального відділу РАЦС та там їй повідомили, що 09.09.2009 року рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська (справа № 2-2156/09) шлюб між ними було розірвано.

19.01.2013 року, коли вона знову прийшла за орендною платою - її наймачі повідомили, що 18.01.2013 року до них при йшов невідомий чоловік, який представився ОСОБА_5 (відповідач по справі) та повідомив, що він тепер новий власник цього домоволодіння та кошти вони повинні сплачувати йому. Як пізніше позивач довідалась від правоохоронців, цей покупець купив по довіреності, виданій від імені її чоловіка, їх домоволодіння у свого ж родича, ОСОБА_4, який є чоловіком його рідної сестри. Зазначили, що навіть якщо не враховувати недійсність довіреності, виданої від імені психічно хворої людини, то очевидно, що вищезазначений договір купівлі-продажу був укладений в результаті зловмисної домовленості представника її чоловіка з другою стороною (покупцем - його шурином), тому відповідно до ст. 232 ЦК України він є недійсним. Більш того, укладаючи від імені її чоловіка спірний договір купівлі-продажу, ОСОБА_4 достеменно знав, що їй належить 1/2 частина цього домоволодіння, а тому цей договір порушує ще й ч. 3 ст. 65 СК України.

Тому позивачі просили: визнати недійсною довіреність на право розпорядження майном, видану ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_4, посвідчену 31.03.2010 року; визнати недійсними договори купівлі-продажу домоволодіння № 99-а по вулиці Червонопартизанській у місті Дніпропетровську та земельної ділянки, укладені між ОСОБА_7, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_5 посвідчені 13.06.2012 року; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння № 99-а по вулиці Червонопартизанській у місті Дніпропетровську та земельної ділянки; визнати за ОСОБА_3Г право власності в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_7, померлого 05.12.2012 року, на 1/2 частину домоволодіння № 99-а по вулиці Червонопартизанській у місті Дніпропетровську та земельної ділянки.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсною довіреності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, визнання права власності.

В апеляційній скарзі позивачі просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також не врахування обставин у справі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що 24 вересня 1977 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8, зареєстрували шлюб, актовий запис 1051, прізвище дружини після одруження ОСОБА_7, що підтверджено свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с. 6).

Рішенням виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів № 387-1 від 14.07.89 року ОСОБА_7 було відведено земельну ділянку № 99-а по вул. Червонопартизанській та дозволено будівництво житлового будинку (т.1 а.с. 7). Згідно п. 3.5 цього рішення, після закінчення будівництва індивідуального житлового будинку ОСОБА_7 необхідно було скласти технічну документацію на домоволодіння через інвентарбюро, ввести будинок в експлуатацію та зареєструвати у державному інвентарбюро.

Згідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок №99-а по вул. Червонопартизанська в м. Дніпропетровську, виготовленого станом на 21.09.2007 року, самовільно збудований обєкт нерухомості підлягає введенню в експлуатацію та узаконенню. Цей обєкт нерухомості у встановленому законом порядку в експлуатацію не прийнятий (т.1а. с. 11-16).

В жовтні 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 звернулися до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до виконкому Індустріальної райради про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок літ А-2 та надвірні споруди №1-10, по вул. Червонопартизанська в м. Дніпропетровську. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2009 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_7 відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2009 року це рішення залишено без змін ( т.1 а.с.15,16).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2009 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 розірвано ( т.1 а.с.128).

Ухвалою колегії Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2014 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2009 року скасовано, із закриттям провадження у справі, оскільки правонаступництво по цій категорії справ не передбачається (т.1 а.с. 166-167).

Згідно довіреності від 31 березня 2010 року, посвідченої нотаріально, ОСОБА_7 (паспорт серії АЕ №011091, виданий 13.09.1995 року Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, в якому є штамп про реєстрацію шлюбу із ОСОБА_8 від 24.09.1977 року та штамп про його розірвання від 30.09.2009 року), що мешкає: м. Дніпропетровськ, вул. Араратська, буд. 129, згідно договору доручення за попередньо досягненою домовленістю з ОСОБА_4, уповноважує його бути представником в усіх установах та підприємствах, незалежно від їх форм власності та підпорядкування, у усіх питань, повязаних з оформленням та отриманням правовстановлювальних документів (свідоцтва про право власності), узаконення будівель та споруд, оформленням та отриманням проектно-технічної документації, технічного паспорту та інших відповідних документів щодо домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червонопартизанська, буд. 99 а; отримувати в разі необхідності свідоцтво про право власності, зареєструвати правовстановлювальні документи на зазначене домоволодіння в органах БТІ, отримати витяги про реєстрацію права власності; продати за ціну та на умовах за власним розсудом належні йому домоволодіння з земельною ділянкою, що розташовані в м. Дніпропетровську, вул. Червонопартизанська, буд. 99 а, отримати належні йому від продажу гроші (т.1 а.с. 119).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 листопада 2011 року, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради 26.10.2011 року № 1420 ОСОБА_7 є власником домоволодіння: житлового будинку літ. А-2, житловою площею 171,1 кв. м., загальною площею 215,9 кв. м., ганок літ.а. (т.1 а.с.22).

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю Серія ДП Д*№2007 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.05.1998 року за №793 ОСОБА_7 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0438 га, яка розташована на території Індустріального району м. Дніпропетровська, вул. Червонопартизанська, 99-а (т.1 а. с. 14).

Відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння від 13.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, зареєстрованому в реєстрі за № 1079, ОСОБА_4, діє від імені ОСОБА_7 продав ОСОБА_5 домоволодіння №99-а, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червонопартизанська, розташоване на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0438 га., кадастровий номер якої :04:193:0004 та сплачує за нього обговорену грошову суму. Продаж вчинено за 449 442 грн. (т.1 а.с. 69).

Довідкою КП ДМБТІ від 30.04.2013 року за № 4149 підтверджено, що право власності на домоволодіння № 99а по вул. Червонопартизанська в м. Дніпропетровську зареєстровано за ОСОБА_5 (т.1 а.с. 68).

Згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 13.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6, зареєстрованому в реєстрі за № 1082, ОСОБА_4 діє від імені ОСОБА_7, продав ОСОБА_5 земельну ділянку у розмірі 0,0438 га., яка розташована на території Індустріального району м. Дніпропетровська вул. Червонопартизанська, 99-а. Цільове призначення земельної ділянки: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Кадастровий номер земельної ділянки: :04:193:0004 та сплачує за нього обговорену грошову суму. Продаж вчинено за 163 747 грн. (т.1 а.с. 101).

Відповідно до листа Управління Держкомагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області від 07.05.2013 року за №20/20-429 за інформацією, наявною в Управління, станом на 31.12.2012 року земельна ділянка загальною площею 0,0438 га, яка розташована за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Червонопартизанська 99-а (кадастровий номер :04:193:0004) у Державному реєстрі земель зареєстрована за гр. ОСОБА_5 Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано 26.12.2012 року на імя ОСОБА_5, номер реєстрації 07420 (т.1 а.с. 99-106).

ОСОБА_7 помер 05 грудня 2012 року (т.1 а.с. 9), згідно лікарського свідоцтва про смерть №2428 від 13.12.2012 року внаслідок нещасного випадку (т.1 а.с. 20).

Згідно заповіту від 21 жовтня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1514 ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належний йому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червонопартизанська, буд. 99 а заповідав ОСОБА_3 (т.1 а.с.19).

Матеріали спадкової справи 29/2013, заведеної Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18.01.2013 року після смерті ОСОБА_7, померлого 05.12.2012 року (т.1 а.с.111-122), підтверджують, що із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_3 (за законом та заповітом).

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Позивачами була визначена правова підстава щодо визнання довіреності недійною, те, що довіритель у момент її вчинення не усвідомлював значення своїх дій та ( або) не міг керувати ними ( ст. 225 ЦК України).

У відповідності до Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли не має законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладання правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку комісійної судово-психіатричної експертизи від 04 червня 2015 року, ОСОБА_7 за життя в період часу, який цікавить суд, тобто на день складання і підписання заповіту 01 жовтня 2009 року, та на момент складання довіреності 31 березня 2010 року хронічним стійким психічним розладом не страждав. Виявляв психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. За своїм психічним станом в той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними ( т.1 а.с. 248-251).

Згідно листа КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка №1» Дніпропетровської обласної ради ОСОБА_7 на обліку у лікаря-психіатра в КЗ « Дніпропетровська міська поліклініка №1 ДОР» не знаходився.

Історії хвороб Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні підтверджують, що ОСОБА_7 проходив стаціонарне лікування в 17 відділенні з 12.05.2003 року по 16.05.2003 року пройшов профілактичним курс лікування, в задовільному стані виписаний із відділення, діагноз побутове пияцтво. ОСОБА_7 із 26.02.2010 року по 22.03.2010 року пройшов курс лікування в 3 відділенні, при виписці спокійний, урівноважений. На запитання відповідає по суті. Орієнтований всестороннє вірно. Настрій рівний, емоційно адекватний. Обмани сприйняття розуміє, поведінкою не виявляє. Безглузді ідеї не висловлює. Поведінка впорядкована. Соматично, неврологічно стабільний. Діагноз: Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Життєдіяльність відновлена.

Також він проходив стаціонарне лікування в 3 відділенні з 12.04.2010 по 11.06.2010 року. При виписці розладів у сфері мислення та сприйняття не виявляє. Налаштований на тверезий спосіб життя. Працездатність відновлена повністю. ОСОБА_7 проходив стаціонарне лікування в 3 відділенні із 12.06.2010 по 02.07.2010 року життєдіяльність не порушена. Також проходив стаціонарне лікування в 14 відділенні з 03.07.2003 по 13.08.2010 року, діагноз органічний розлад особистості, ускладнене вживанням алкоголю. Соціальне функціонування не порушено.

Позивачем ОСОБА_2 заявлялося клопотання щодо призначення по справі повторної посмертної експертизи. Згідно до ст.150 ЦПК України та розяснень, що містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 «Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах», відповідно до яких лише після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли зясовується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо, судом призначається додаткова експертиза. Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, повязані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за істотних порушень процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Оскільки експертиза була проведена на підставі цивільної справи та медичних документів ОСОБА_7, та показаннях свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, повно і всебічно були зясовані обставини у справі, вимоги законодавства при призначені експертизи та її проведені було дотримано, і в суду не виникало сумнівів у правильності висновку експертної комісії, а тому ухвалою суду від 24.09.2015 року в проведені повторної посмертної експертизи позивачу було відмовлено.

Врахувавши зазначене, суд прийшов до висновку, що волевиявлення ОСОБА_7 було вільним і відповідало його волі, позивачами не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог про визнання довіреності недійсною, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо заявлених позовних вимог позивачів про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, суд зазначив, що відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однією стороною з другою стороною, визнається судом недійсним.

Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у звязку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Суд обґрунтовано зазначив, що матеріалами справи підтверджено, що за своїм психічним станом в період часу підписання довіреності ОСОБА_7 міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком комісійної судово-психіатричної експертизи від 04 червня 2015 року. Також суд звернув увагу на те, що між посвідченням довіреності ОСОБА_7 на імя ОСОБА_4 (31.03.2010 року), отриманням свідоцтва про право власності на домоволодіння (26.10.2011 року) та укладанням договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки (13.06.2012 року) та смертю ОСОБА_7 ( 05.12.2012 року) пройшов тривалий час. Згідно з довіреністю ОСОБА_7 надав право ОСОБА_4 продати за ціну та на умовах на власний розсуд належні йому домоволодіння з земельною ділянкою, та отримати належні йому від продажу кошти.

Вчиняючи договори купівлі-продажу спірного домоволодіння та земельної ділянки представник виражав не свою власну волю, а волю продавця власника, отже, до покупця була доведена воля довірителя та вона не підмінена волею представника, жодних належних доказів щодо отримання власної або спільної з другою стороною вигоди на шкоду довірителю позивачами суду на надано та не доведено.

Постановою слідчого СВ Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 19 березня 2013 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001347 від 28.02.2013 за заявою гр. ОСОБА_2, в якій повідомлялось, що гр. ОСОБА_4, шахрайським шляхом продав її будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червонопартизанська, 99а, закрито у звязку з відсутністю в діяннях кримінального правопорушення.

Оскільки в судовому засіданні ні наданими суду доказами, ні показаннями свідків не доведено зловмисної домовленості при укладанні договорів купівлі - продажу домоволодіння та земельної ділянки представника продавця з другою стороною - покупцем, суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання їх недійсними, визнання за ними права власності на частину домоволодіння та земельної ділянки за кожним.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що надані докази свідчать про те, що на момент вчинення довіреності довіритель не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Суд обґрунтовано зазначив, що правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли не має законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладання правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку комісійної судово-психіатричної експертизи від 04 червня 2015 року, ОСОБА_7 за життя в період часу, який цікавить суд, тобто на день складання і підписання заповіту 01 жовтня 2009 року, та на момент складання довіреності 31 березня 2010 року хронічним стійким психічним розладом не страждав. Виявляв психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. За своїм психічним станом в той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Ця експертиза не спростована належними та достовірними доказами.

Для дачі висновку по експертизі було досліджено лист КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка №1» Дніпропетровської обласної ради, яким підтверджено, що ОСОБА_7 на обліку у лікаря-психіатра не знаходився.

Експерти також дослідили історії Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні, які свідчать що ОСОБА_7 неодноразово проходив стаціонарне лікування в лікарні, внаслідок вживання алкоголю. Але розладів у сфері мислення та сприйняття не виявляв, соціальне функціонування не порушено.

Суд врахував і пояснення свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, повно і всебічно зясував обставини у справі саме щодо психічного стану ОСОБА_7

Інші доводи в апеляційній скарзі відсутні.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів у справі. Тому відсутні підстави для визнання правочинів недійсними відповідно до вимог ст.225 ЦК України, оскільки відсутні достовірні докази про те, що на час вчинення правочинів ОСОБА_7 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Таким чином, передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: