Провадження № 2/229/1197/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2016 року Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Рагозіної С.О.,

за участю секретаря судового засідання Пантелєєвої Є.О.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківки Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа відділ опіки та піклування Дружківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В позові ОСОБА_1 зазначила, що з 14 липня 2006 по 06 липня 2011 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, має з ним спільну дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач з часу розірвання шлюбу участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться. Матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Окрім цього, відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Він відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього без жодних вагомих аргументів. Такими діями відповідач шкодить інтересам дитини, не сприяє всебічному та гармонійному розвитку. Порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Позивач просить суд надати неповнолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за кордон до Російської Федерації без згоди батька для відпочинку та оздоровлення в літній період.

В уточненій позовній заяві позивач ОСОБА_1 просила суд надати неповнолітньому ОСОБА_3 дозвіл на виїзд до Російської Федерації без згоди батька строком на один рік.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та пояснила, що вона працює у м. Москва і бажає вивезти сина до Російської федерації для проживання. Зараз дитина мешкає у м. Дружківці у бабусі - матері ОСОБА_1 Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини, але той відмовлявся. Зараз вона працює неофіційно, винаймає житло. В подальшому вона планує працевлаштуватися офіційно. Дитина буде мати можливість відвідувати там школу. Зараз син відвідує школу у м. Дружківці. Влітку син мешкав з матір'ю відповідача, але вона повернула онука, оскільки ОСОБА_1 почала стягувати з відповідача аліменти. Позивач зазначила, що бажає забрати сина до Ромсійської Федерації назавжди.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що навесні 2016 року ОСОБА_1 сама попрохала його вивезти сина до України. Син мешкав в м. Дружківці з бабусею - матір'ю ОСОБА_2, ходив до школи. Зараз він знову пішов до школи. ОСОБА_1 не має в Росії офіційної роботи, вона працює без вихідних. Син знаходився там без нагляду матері, за ним доглядав старший син. ОСОБА_1 винаймає там житло, але невідомо, чи підходить воно для проживання дитини. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 має намір вивезти дитину за кордон на постійне проживання.

Представник третьої особи служби у справах дітей Дружківської міської ради в судове засідання не з'явився, повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином. В.о. начальника служби надала клопотання про розгляд справи без їх участі, проти позову не заперечує.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2006 по 18 липня 2011 року.

Сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами №2-461/11 від 06 липня 2011 року місце мешкання неповнолітньої дитини визначено з матір'ю.

Суд встанови, що позивач ОСОБА_1 має намір вивезти сина ОСОБА_3 за межі України для проживання до Російської Федерації з улаштуванням його до навчального закладу.

Згідно зі ст.8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжя, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до ч.3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» в'їзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 22 ч.1 вказаних Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріального посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Отже зазначені норми закону, регулюють порядок тимчасового виїзду дитини за кордон.

Статті 141 Сімейного кодексу України визначає рівність прав і обов'язків батьків, щодо дитини.

Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив, що позивачкою ОСОБА_1 фактично ставиться питання про надання дозволу на вивіз дитини та перебування дитини за кордоном впродовж одного року без згоди батька, яке не носить тимчасовий (одноразовий характер). Надання такого дозволу є грубим порушенням прав відповідача ОСОБА_2 на спілкування з дитиною та на участь у його вихованні, який в свою чергу не позбавлений батьківських прав відносно свого сина ОСОБА_3

Згідно з положенням Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем постійного проживання особи вважається місце, де особа проживає більш, ніж 6 місяців на рік, тобто, проживання протягом одного року в іншій державі слід вважати постійним.

Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами фактично є спір про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом зі своєю матір'ю в Російській Федерації. Однак, позивач ОСОБА_1 не заявляла вимогу про визначення місця проживання дитини з нею в Російській Федерації.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, позивач ОСОБА_1 не надала доказів того, що дитина ОСОБА_3 потребує лікування та оздоровлення за кордоном, а у разі якщо потребує, то в якій країні та з яким кліматом, із зазначенням відповідного часового проміжку перебування (початок та кінець перебування).

Проаналізувавши матеріали справи та наведені норми закону, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 23 вересня 2016 року.

Суддя: С. О. Рагозіна