Справа № 212/1115/16-ц
У х в а л а

29 лютого 2016 року м. Кривий Ріг

Суддя Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1, ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_2, представник позивача ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариство " Ідея Банк" про порушення права споживача на інформацію, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

26.02.2016 до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла вищезазначена позовна заява, яка не може бути прийнята до розгляду, оскільки не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.119 ЦПК України, в позовній заяві повинно бути зазначено докази, що підтверджують кожну обставину, а саме в позовні заяві зазначено, що ОСОБА_2 звернувся до ПАТ " Ідея Банк" з заявою за №1-к від 19.01.2016, якою просив змінити умови кредитного договору № 910.25346 від 13.12.2013 та пропонував узгодити та підписати у вигляді додаткової угоди, в термін 30 днів з моменту отримання відповідачем цієї заяви. Але в доданій копії заяви, не зазначено вхідний номер, або конверт з датою отримання відповідачем заяви, тим самим відсутнє підтвердження отримання банком вищезазначеної заяви, що не дає можливості відраховувати термін 30 днів для добровільного урегулювання спору.

Крім того відповідно частини 5 ст.119 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору... Судовий збір стягується відповідно до ціни позову, кількості та змісту позовних вимог.

Позивач зазначив у позові, що правовою підставою подання позову є Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до частини 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про судовий збір», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.

Поняття споживача визначено в пункті 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника. При цьому права особи як споживача випливають і охоплюються юридичним змістом даного поняття і закріплені у вказаному вище Законі. Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин.

В спірному ж випадку позивач не придбавав, не замовляв, не використовував і не мав наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника, а підставою заявленого ним позову є спір між сторонами за договірними умовами, зокрема, кредитного договору та стягнення моральної шкоди.

Таким чином, навіть, виходячи з юридичного визначення поняття споживача, позивач не відповідає його критеріям, передбаченим в пункті 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а відповідно не є споживачем в розумінні вказаного вище Закону.

Натомість, право позовної вимоги позивача ґрунтується на захисті його майнового права та немайнового права внаслідок порушення відповідачем договірних зобовязань.

З наведеного випливає, що не можна ототожнювати договірні правовідносини, які випливають із реалізації особою своїх прав як споживача, яка вже відбулася та між сторонами існують іншого характеру правовідносини (в даному випадку договірні), і безпосередньо прав особи як споживача при реалізації нею даного свого права.

В пункті 7 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» вказано, що від сплати судового збору звільняються державні органи, підприємства, установи, організації, громадські організації та громадяни, які звернулися у випадках, передбачених законодавством, із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, а також споживачі - за позовами, що повязані з порушенням їхніх прав.

Тобто, звільненими від сплати судового збору на підставі вказаної вище норми права є виключно споживачі, які звертаються до суду за захистом своїх порушених прав як споживача.

В спірному випадку, позивач вважає, що звільнений від сплати судового збору як споживач, оскільки звернувся до суду як споживач і за захистом свого порушеного права як споживача.

Але, як вбачається з позову, ОСОБА_2 заявляє позовні вимоги про порушення права споживача на інформацію та відшкодування моральної шкоди за порушення договірного зобовязання.

Таким чином, позов предявлено ОСОБА_2 в порядку захисту свого порушеного майнового права, як учасника договору.

З наведеного випливає, що ОСОБА_2 звертається до суду не на захистом свого права як споживача при укладенні договору кредитного договору № 910.25346 від 13.12.2013, а на захист свого права щодо зміни крелдитного договору, шліхом зменьшення процентної ставки по кредиту, стягнення моральної шкоди і спірні правовідносини випливають саме з договірних відносин, зокрема, договору кредиту.

Таким чином, до спірних правовідносин не може бути застосована частина 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» і п. 7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» щодо звільнення від сплати судового збору, оскільки в заявленому позові ОСОБА_2 виступає не як споживач в розумінні пункту 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» і позов подано не на захист прав ОСОБА_2 як споживача.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 5 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012, а також в Постанові Верховного суду України №6-39 від 23.05.2012, де розяснено про те, що застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з договірних відносин з банківськими установами, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання інформації споживачеві про умови такого договору, типи і розміри відсоткової ставки, валютні ризики, процедури виконання договору тощо, які передують договору з банківською установою. Але, після укладення договору, між сторонами виникають договірні кредитні відносини або відносини банківського вкладу, тому до спорів щодо виконання або не виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування або банківського вкладу відповідно.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Таким чином Законом України «Про захист прав споживачів» регулюється питання відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), а не виконанням стороною своїх договірних зобовязань.

За таких обставин позовну заяву необхідно залишити без руху, надати строк для усунення вказаних недоліків.

На підставі викладеного і керуючись ст. 119, 121 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2, представник позивача ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариство " Ідея Банк" про порушення права споживача на інформацію, відшкодування моральної шкоди - залишити без руху, надавши строк для усунення вказаних недоліків, але не більше п'яти днів з дня отримання заявником копії ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. Г. Пустовіт