Справа № 309/1538/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого Бисага Т.Ю.,

суддів Фазикош Г.В.,Куцин М.М.,

секретарі Шукаль О.Я.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 30 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідачів про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Посилається на те, що з 26 лютого 2016 року вона та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі. 06.04.2016 року між відповідачами ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 був укладений договір фінансового лізингу № 004325, за умовами якого лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» взяв на себе зобовязання придбати на умовах фінансового лізингу у користування майно - трактор ДТЗ 244 та передати його у користування лізингоодержувачу ОСОБА_2 на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов вказаного договору відповідач ОСОБА_2 сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» платіж в сумі 20 000 грн., використавши для цього грошові кошти, які є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач вважає, що оскільки вказаний договір фінансового лізингу виходить за межі дрібного побутового, тому відповідачі повинні були отримати її згоду на укладення цього договору та на передачу грошових коштів. Проте, вказаний договір був укладений без відома та згоди позивача, що на її думку є підставою для визнання договору недійсним. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004325, укладений 06 квітня 2016 року між відповідачами ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2, а також просить суд стягнути з відповідача ТОВ "Лізингова компанія «Еталон» на її користь грошові кошти в сумі 20000 грн., сплачені відповідачем ОСОБА_2 та судові витрати.

Рішенням Хустського районного суду від 30 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись та вважаючи незаконним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення Хустського районного суду від 30 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів проходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, що 06.04.2016 року між відповідачами ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 був укладений договір фінансового лізингу № 004325, за умовами якого лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» взяв на себе зобовязання придбати на умовах фінансового лізингу у користування майно - трактор ДТЗ 244 та передати його у користування лізингоодержувачу ОСОБА_2 на строк та на умовах, передбачених цим договором.

На виконання Договору фінансового лізингу № 004325, Відповідач 06 квітня 2016 року, згідно з Додатком № 1 до зазначеного Договору, що є його невід'ємною частиною, сплатив 20 000,00 грн. - Комісії за організацію, згідно п. 8.2.1а ст. 8 Договору.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі встановленій законом.

Договір фінансового лізингу № 004325 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", підписаний ОСОБА_2 добровільно на кожному аркуші зазначеного Договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, як вбачається з договору, ОСОБА_2 також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови Договору і отримав свій примірник Договору разом з Додатками №№ 1, 2, 3, а також 06 квітня 2016 р. ним підписано заяву (для фізичної особи) на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель, та вартість ОСОБА_3 Лізингу, котрий він самостійно обрав.

Комісія за організацію в сумі 20 000,00 грн., що сплачена ним відповідно до умов Договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням Договору лізингу. Такі витрати передбачено ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату Комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору.

Щодо твердження апелянта про те, що Договір № 004325 є недійсним оскільки укладався без його згоди відповідно до ст. 65 СК України - є безпідставними оскільки, відповідно до частини 1, 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Положення ст. 65 СК України, щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання в користування певного майна, оскільки за своєю природою Договір фінансового лізингу - є правочином щодо отримання в користування ОСОБА_3 Лізингу, визначеного Договором, і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для Лізингоодержувача як сторони Договору (ч. 1 ст. 806 ЦК України).

Між ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" і ОСОБА_2 укладений договір фінансового лізингу № 004325 від 06 квітня 2016 року, відповідно до якого TOB "Лізингова компанія "Еталон" зобов'язувалося придбати визначений Лізингоодержувачем - ОСОБА_2 ОСОБА_3 Лізингу, та передати його останньому у користування.

Виходячи із зазначеного суд вважає, що відсутні підстави для визнання Договору фінансового лізингу недійсним, оскільки законом не передбачено при укладанні договору лізингу отримувати згоду іншого подружжя. За своєю природою, договір лізингу є договором оренди, за яким Лізингодавець передає Лізингоодержувачеві у користування майно на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі), тобто, при укладанні Договору лізингу відсутнє майно яким розпорядився другий з подружжя, а проводиться лише грошова оплата ОСОБА_3 Лізингу, грошові кошти не є предметом Договору лізингу, а лише еквівалентом оплати за користування ОСОБА_3 Лізингу.

Відповідно до договору фінансового лізингу не могло відбутися і не відбувалося розпорядження майном подружжя ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_3 Лізингу є власністю TOB «Лізингова компанія «Еталон».

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: