Ухвала

іменем україни

5 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., МаляренкаА.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Київської області від 19 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним, посилаючись на те, що 16 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 177/П/73/2008-840, на забезпечення якого було укладено іпотечний договір, за яким іпотекодавець ОСОБА_5 передав в іпотеку іпотекодержателю ПАТ «КБ «Надра» належну йому на праві власності земельну ділянку загальною площею 0,1499 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Ходосівка, вулиця Піонерська, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку.

Позивач ОСОБА_4 вважала, що вищезазначений договір іпотеки укладений з істотними порушеннями, зокрема, вимог ст. 65 СК України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 203, 215, 369, 578 ЦК України, а тому має бути визнаний судом недійсним.

Заочним рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 12 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір від 16 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», згідно з яким в іпотеку передана земельна ділянка загальною площею 0,1499 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Ходосівка, вулиця Піонерська, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

У касаційних скаргах ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, апеляційний суд правильно виходив із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що на час укладення договору іпотеки ОСОБА_5 у шлюбі не перебував і банку надав копію паспорта без відмітки про шлюб. Разом із цим в анкеті позичальника від 29 квітня 2008 року (а. с. 52-53, т. 1), зазначено, що ОСОБА_5 не одружений, а майно належить йому на праві особистої приватної власності. Про це також зазначено і у спірному договорі (п. п. 1. 5. 1, 1. 5. 2 договору) (а. с. 16-17, т. 1).

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним.

Такий висновок судів повністю узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Отже, наведені в касаційних скаргах доводи заявників є необґрунтованими й правильність вищезазначених висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити, рішення апеляційного суду Київської області від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік

Колегія суддів: