АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі - Куркіної І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, та ОСОБА_3, який діє за дорученням ОСОБА_4, на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 13 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 і просила винести рішення, яким визнати недійсним договір дарування 2/3 часток квартири АДРЕСА_1, укладений 26.08.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Позивач послався на те, що на день укладення цього договору 1/3 частка указаної квартири, яка належить ОСОБА_2, перебувала під забороною на відчуження, відповідно до ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 03.08.2015 року постановленої на забезпечення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 13 червня 2016 року позов задоволено частково /а.с.138-142/.

Визнаючи частково недійсним договір дарування, суд керувався ч.1 ст.203 ЦК України, та виходив з того, що зміст спірного договору є таким, що суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки, укладаючи спірний договір дарування відповідачам було відомо про накладення арешту на 1/3 частку житлової площі, що є предметом указаного договору дарування.

Судовим рішенням визнано частково недійсним договір дарування 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 від 26.08.2015 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі за №987 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Меженською К.С., у частині недійсності дарування 1/3 частини цієї квартири.

Вирішене питання розподілу судових витрат.

Указане рішення оскаржене обома сторонами.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_4 у повному обсязі, з посиланням на таке:

1. позивачка, яка не є стороною спірного договору і не була власником спірної частини житла, не мала права звертатись до суду з позовом про визнання недійсним цього договору;

2. оскільки на час укладення спірного договору дарування справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми, в ході якої накладено арешт на спірну частину житла, не розглянута, тому, суд першої інстанції, визнаючи недійсним у частині спірний договір дарування, виходив лише із припущення того, що, можливо, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми буде задоволено;

3. крім того, скаржник зазначив, що суд неправильно послався на ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки судове рішення не є локальним нормативним актом, недотримання якого мало б наслідком недійсності правочину;

4. скаржник вважав, що суд неправильно визначив правову природу спірних правовідносин, як правовідносин, пов»язаних з визнанням договору дарування недійсними, а між тим, на думку скаржника, спірні правовідносини виникли у зв»язку з невиконанням судового рішення (ухвали про забезпечення позову), а тому, суд повинен був врахувати, що ці правовідносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні цивільне законодавство не застосовується;

5. висновок про те, що відповідачці ОСОБА_2 було відомо про накладення арешту на частку квартири, судом зроблено на не встановлених даних, оскільки, в дійсності відповідачці не було відомо про накладення арешту на належну їй 1/3 частку спірної квартири;

6. суд першої інстанції безпідставно у своєму рішенні посилався, як на зразок, на постанову Верховного Суду України від 25.05.2016 року, оскільки в ній викладені інші фактичні обставини, ніж ті, що є предметом судового дослідження у справі, що розглядається /а.с.146-155/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє за дорученням ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 13 червня 2016 року в частині, якій відмовлено в позові, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а в решті рішення залишити без змін/а.с.159-161/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, 03.08.2015 року Голосіївським районним судом м.Києва ухвалою від 03.08.2015 року забезпечено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення збитків у сумі 1.247.925 грн. та 50.000 у відшкодування моральної шкоди шляхом накладення арешту на 1/3 частку належної відповідачці квартири АДРЕСА_1 /а.с.6/.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції відносно того, що ухвала про накладення арешту на спірну квартиру набрала чинності негайно після її ухвалення і підлягає негайному виконанню.

З моменту винесення судом цієї ухвали об»єкт спірного майна, тобто, 1/3 ідеальна частка квартири АДРЕСА_1 набув правового режиму обмеження у цивільному обігу.

Використавши ту обставину, що указане обмеження державним виконавцем ще не було внесене в державний реєстр обмежень на нерухоме майно, боржниця ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Меженською К.С. від 26.08.2015 року за реєстровим №987, відчужила належні їй 2/3 частки вище зазначеної квартири своєму сину - відповідачу ОСОБА_5 /а.с.9-11/.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню(ч. 2 ст. 719 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що, в результаті продажу квартири, відповідачкою був порушений майновий інтерес позивачки, який виразився в неможливості в майбутньому, у разі задоволення її позову про стягнення збитків у сумі 1.247.925 грн. та 50.000 моральної шкоди, задовольнити свої позовні вимоги.

У зв»язку з цим позивачка мала власний інтерес вимагати визнання недійсним договору купівлі-продажу вище зазначеної квартири, у зв»язку з чим обгрунтовано звернулася з цим позовом до суду.

Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що хоча позивачка не є стороною спірного договору і не була власником спірної частини житла, вона мала право на звернення до суду з цим позовом про визнання недійсним цього договору.

Встановлено, що на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення збитків у сумі 1.247.925 грн. та 50.000 у відшкодування моральної шкоди перебуває ще у провадженні Голосіївського районного суду м.Києва.

Незважаючи на те, що указана справа не розглянута судом, колегія суддів відхиляє доводи скаржника ОСОБА_1 відносно того, що, накладаючи арешт на 1/3 частину квартири, суд першої інстанції виходив лише із припущення того, що, можливо, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми буде задоволено.

Та обставина, що справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення збитків у сумі 1.247.925 грн. та 50.000 у відшкодування моральної шкоди не розглянута по суті, лише свідчить про необхідність захисту прав позивачки до розгляду указаної справи. А після її розгляду по суті питання може бути вирішене сторонами в залежності від результатів її вирішення, оскільки визнання недійсним спірного договору не несе характеру преюдиційності для подальшого вирішення питання щодо скасування цього рішення, в залежності від обставин справи.

При цьому, суд обґрунтовано послався на правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 25.05.2016 року у справі №6-605цс16, яка узгоджується з доводами суду по даній справі.

Доводи скаржника ОСОБА_1 щодо безпідставності посилання суду на указану правову позицію Верховного Суду України з тих підстав, що в ній викладені інші фактичні обставини, ніж ті, що є предметом судового дослідження у справі, що розглядається, суд відхиляє.

Так, за змістом ч.1 ст.360-7 ЦПК України усіма судами України мають враховуватися висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, що прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Між тим, скаржник не врахував, що в указаній нормі процесуального закону йдеться не про фактичні обставини (які, звісно не є тотожними), а про подібність правовідносин.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що правовідносини у справі, яка розглядається є подібними до тих, що викладені в Постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі №6-605цс16.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині визнання недійсним договору від 26.08.2015року дарування 1/3 частини квартири правомірно керувався ч.1 ст.215 та ч.1 ст.203 ЦК України, та виходив з того, що зміст спірного договору суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так, згідно до ч.1 ст.215 ЦК України слідує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

А, в силу ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Колегія суддів не погоджується з аргументами, викладеними у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 відносно того, що суд неправильно послався на ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки судове рішення не є локальним нормативним актом, недотримання якого мало б наслідком недійсності правочину.

Так, судове рішення не є локальним нормативним актом, недотримання якого мало б наслідком недійсності правочину, однак в даному провадженні предметом спору є не правовідносини, які виникли у зв»язку з невиконанням судового рішення, як вважає скаржник ОСОБА_1, а порушення прав та інтересів позивачки сподіватись на забезпечення виконання її позовних вимог про стягнення коштів.

У зв»язку з цим, звернення позивачки до суду з цим позовом здійснене у спосіб, передбачений чинним процесуальним законодавством.

Обставина, на яку посилається скаржник ОСОБА_1, відносно того, що відповідачці ОСОБА_2 не було відомо про накладення арешту на частку квартири, колегія суддів вважає, що це не впливає на правильність судового рішення.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_3, який діє за дорученням ОСОБА_4, в тій частині, що при визнанні недійним договору, цей договір повинен бути визнаний недійсним повністю, а не частково.

Так, відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційних скаргах не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2, та ОСОБА_3, який діє за дорученням ОСОБА_4, відхилити, а рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 13 червня 2016 року залишити без змін,

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді