У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання дій протиправними, стягнення банківського вкладу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 09 жовтня 2014 року між публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ним був укладений договір

№ 300937/62469/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі Ф&К «Золотий» на строк по 09 квітня 2015 року.

Тоді ж сторонами була підписана додаткова угода про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи у банківському металі і відкрито у банку № НОМЕР_1 на який 09 жовтня

2014 року позивачем було внесено банківський метал (золото) загальною вагою 171 грам або 5,5 тройських унцій, котрий банком перерахований на відкритий депозитний рахунок, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 14443017 від 09 жовтня 2014 року. Станом на день підписання договору, згідно офіційного (облікового) курсу банківських металів встановленого Національним банком України, вартість залученого договором банківського металу становить 87 299 грн 18 коп.

Відповідно до п. 1.2 договору за час користування банківським металом, що складає вклад, протягом строку, визначеного п. 1 договору (з 09 жовтня 2014 року по 09 квітня 2015 року) банк нараховує і виплачує клієнту проценти у банківському металі за ставкою 1,75% річних. Відповідно до п.2.1. нарахування процентів за вкладом заставкою, визначеною п.1.2. Договору проводяться щомісячно.

Згідно з договором повернення вкладу (п. 2.3.) та нарахованих на нього процентів клієнту здійснюються банком у день закінчення строку, тобто 09 квітня 2015 року.

08 квітня 2015 року позивач письмово повідомив банк про непогодження на пролонгацію договору та про вимогу повернення депозитного вкладу нарахованих процентів у відповідності з підписаним договором.

Незважаючи на багаторазові усні та письмові звернення до банку про повернення депозитного вкладу та нарахованих процентів банк не задовольнив вимогу, посилаючись на введення обмежень Національного банку України лист Банку» №2-001/402 від 09 липня 2015 року), а також усно посадові особи заявляли про відсутність «готівки», а на письмову вимогу вх. №7077-г від 28 липня 2015 року банк не відповів.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати дії ПАТ «Фінанси та Кредит» протиправними, визнати банк боржником, позивача - кредитором, стягнути з ПАТ «Фінанси та Кредит» на користь позивача грошові кошти за договором № 300937/62469/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі Ф&К «Золотий» - банківський метал (золото) загальною вагою 171 грам або

5,5 тройських унцій металу, стягнути з ПАТ «Фінанси та Кредит» на його користь проценти по вкладу 0, 04 унції, стягнути з ПАТ «Фінанси та Кредит» на користь позивача 3% річних станом на 09 жовтня

2015 року - 0, 459 тройських унцій, стягнути моральну шкоду у розмірі 25 000 грн та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 31 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та вирішити питання по суті.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та змістом оскаржуваних судових рішень, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

На момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2015 року (справа № 6-2001цс15).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд виходив з того, що на момент ухвалення рішення банк було віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що узгоджується з вищевказаною правовою позицією Верховного Суду України.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням матеріального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для висновку, що судами були допущені порушення норм процесуального права чи не правильно застосована норма матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання дій протиправними, стягнення банківського вкладу та моральної шкоди, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович