У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та спростування недостовірної інформації щодо нього, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року була поширена

ОСОБА_4 у його публікації на своїй персональній сторінці в соціальній мережі «Фейсбук»: «Бачив учора ОСОБА_5 і спитав його, навіщо він взяв собі радником колишнього міністра екології ОСОБА_2, звільненого парламентом за корупцію? ОСОБА_6 повідомив про це кілька днів тому. ОСОБА_5 заявив, що це брехня.

ОСОБА_6 - паталогічний брехун. То бреше, що не літав літаком олігарха ОСОБА_8 ОСОБА_9 . То бреше, що ОСОБА_5 запросив його радником. Вимагаю від генпрокурора Шокіна притягнути ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за корупцію".

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив зобов'язати ОСОБА_4 спростувати зазначену недостовірну інформацію про ОСОБА_2 шляхом публікації ним в день набрання рішенням законної сили резолютивної частини рішення суду із вказанням, що «ІНФОРМАЦІЯ_1 року в моїй публікації від 09:55 год мною, ОСОБА_7, була поширена недостовірна інформація про колишнього Міністра екології та природних ресурсів ОСОБА_2, яка принижує його честь та гідність, та завдає шкоди діловій репутації, а тому заявляю, що:

1) ОСОБА_2 не повідомляв про своє призначення позаштатним радником голови Одеської ОДА ОСОБА_5.

2) ОСОБА_2 не брехав про те, що ОСОБА_5запросив його працювати радником у майбутньому», та не видаляти вказану публікацію.

Крім того позивач просив стягнути з ОСОБА_4 в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди грошові кошти в розмірі 10 000 грншляхом зарахування всієї суми відшкодування моральної шкоди на розрахунковий рахунок Міністерства оборони України № 8611 (медичне забезпечення).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року,

у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, скаржник просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що розповсюджена відповідачем інформація є оціночними судженнями, є фактичною критикою публічної діяльності та позивача та не спрямована на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача.

За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Поширена відповідачем інформація стосується позивача і вказаний факт відповідачем не оспорюється.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Оціночними судженнями, з огляду на приписи ч. ч. 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до п. 15 пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі.

Відповідно до п. 19 цієї ж постанови «Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК ( 435-15 ) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР )».

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні ( п.41) по справі «Сірик проти України» від 30 червня 2011 року відзначив, що « …Суд у кількох справах зазначав, що може виникнути необхідність захисту державних службовців від агресивних, образливих і дискредитуючих нападів, які розраховані на те, щоб чинити на них вплив при виконанні ними своїх обов'язків і підірвати довіру громадськості до них і до посади, яку вони обіймають (див. рішення у справі «Яновскі проти Польщі» (Janowski v. Poland) [ВП], заява № 25716/94, п. 33, ECHR 1999-I). Ступінь захисту, який може вважатися необхідним, залежить від конкретних обставин справи.»

Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Згідно частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другої даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Даною нормою також встановлено, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що зазначена інформація є оціночними судженнями, яке не підлягає спростуванню та доведенню на правдивість, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень

ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо свободи вирішення поглядів.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими, ґрунтуються на законі та доводами касаційної скарги не спростовані.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович