САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/6639/15-ц
Провадження № 2/206/152/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" лютого 2016 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого-судді Зайченко С.В., при секретареві Чинник М.К. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору , -

ВСТАНОВИВ:

09 грудня 2015 року представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що 04 вересня 2006 року між позивачем та ВАТ "Всеукраїнський ОСОБА_3", в подальшому перейменований в ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3», був укладений кредитний договір №142/в, на підставі його відповідач надав позивачу грошові кошти в сумі 90000 доларів США з терміном користування кредитом до 03 вересня 2014 року, а позивач зобовязався повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13,5 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. 29 червня 2010 року між ним та відповідачем був укладений додатковий договір №2 до кредитного договору №142/в від 04 вересня 2006 року, згідно якого збільшено строк користування кредитними коштами до 03 вересня 2024 року та викладено в новій редакції графік погашення кредитної заборгованості. Зазначений кредитний договір був укладений з порушенням норм законодавства України, що свідчить про наявність наступних підстав для визнання його недійсним, а саме ненадання відповідачем інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, незазначення детального розпису загальної вартості в кредитному договорі, питання підвищення процентної ставки винесено на вирішення Правління або Комітету управління активами та пасивами Банку без зазначення чітких економічних критеріїв, які б давали право на підвищення процентної ставки.Також позичальник примушувався до надання згоди на підвищення процентної ставки шляхом підписання додаткової угоди до кредитного договору чи зобовязаний був достроково повернути кредитні кошти, також позивач у перші 6 місяці був позбавлений права на дострокове повернення кредиту.

Вказані обставини стали причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому вона просить суд, визнати недійсним кредитний договір №142/в від 04 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3».

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи тим, що банком ніяким чином права позивача не порушувались.Позивач сплачував кредит за графіком лише до 2008 року, після чого платежі носять хаотичний порядок. Бажання достроково погасити заборгованість позичальник ніколи не виявляв, а навпроти йому банк пішов назустріч надавши канікули по сплаті кредиту. З моменту укладення спірного договору відсотки по кредиту не підвищувалися. Сукупна вартість кредиту зазначена в графіках його погашення.

Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 04 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ВАТ "Всеукраїнський ОСОБА_3", в подальшому перейменований в ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3», був укладений кредитний договір №142/в, на підставі якого відповідач надав позивачу грошові кошти в сумі 90000 доларів США, з терміном користування кредитом до 03 вересня 2014 року, а позивач зобовязався повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13,5 % річних.

Також, умовами, які містяться у розділах 2 та 3 Кредитного договору врегульовано питання щодо порядку розрахунку процентів і строків повернення кредиту та обсяг прав та обовязків сторін.

В графіку повернення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору №142/в від 04 вересня 2006 року, зазначені дати, суми щомісячних платежів та залишок заборгованості, який змінюється при оплаті щомісячних платежів відповідно до графіку.

Враховуючи надання банком позичальнику можливості збільшення строку користування кредитними коштами, та враховуючи наміри позичальника скористатися наданою йому банком можливістю оптимізувати витрати на обслуговування кредитної заборгованості ( послуги "Кредитні канікули"), та у зв'язку з виконанням позичальником всіх необхідних для цього умов - 29 червня 2010 року між ПАТ "Всеукраїнський ОСОБА_3" та ОСОБА_2 був укладений додатковий договір №2 до кредитного договору №142/в від 04 вересня 2006 року, яким передбачено, що строк користування кредитними коштами, встановлений в п.1.1.2 основного договору, збільшується до 03 вересня 2024 року включно (а.с.13).

Після чого був викладений графік погашення заборгованості за кредитом в новій редакції, який є невід'ємною частиною кредитного договору №142/в від 04 вересня 2006 року, в якому зазначений вже інший період сплати кредиту до 03 вересня 2024 року, інші дати та суми щомісячних платежів та залишок заборгованості, який змінюється при оплаті щомісячних платежів відповідно до графіку (а.с.14-17).

З умов спірного кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. А відтак оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст..627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч. 1 ст.638 ЦК України, зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 11 «Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст.230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст.229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст.19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За змістом ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст.19 Закону «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно частин 1 та 2, 5 та 6, 7 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст 2, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Так, відповідно до положень статей 15,16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року №9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з кредитного договору №142/в від 04 вересня 2006 року банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит), з оплатою за користуванням ним 13,5% річних; повернення кредиту здійснюється у готівковій або у безготівковій формі на відкритий позичковий рахунок, згідно з графіком (а.с.14-16), який є невід'ємною частиною спірного договору та в якому наданий позичальнику детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним; позичальник також має право в будь-який час, але не раніше 6 календарних місяців з дати наданя кредиту, після письмового повідомлення банку за десять календарних днів, здійснити (повне чи часткове) дострокове виконання боргових зобов'язань,таким чином підписанням цього договору та додаткової угоди до нього, позичальник стверджує, що він у письмовій формі в повному обсязі отримав від банка необхідну інформацію після чого і погодився на укладання спірного договору.

Таким чином, позивачу була надана необхідна переддоговірна інформація, передбачена ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», при укладенні договору кредиту сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх істотних умов, зі змістом договору позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис в кредитному договорі.

ОСОБА_2 не звертався до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, не скористалася правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зміст спірного договору не суперечить вимогам законодавства, а його умови відповідають ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач був належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови кредитування, сукупну вартість кредиту, істотні умови договору та графіки здійснення платежів та погодився з ними, підписавши договір.

Посилання представника позивача про те, що позивач був примушений до надання згоди на підвищення процентної ставки шляхом підписання додаткової угоди не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки підписання додаткового договору №2 до кредитного договору №142/в від 04 вересня 2006 року фактично обумовлювало збільшення строку повернення кредитного договору до 03 вересня 2024 року включно, у звязку зі зміною строку користування кредитними коштами, та в звязку з тим, що позичальник виявив бажання скористатися послугою «Кредитні канікули», графік погашення кредитної заборгованості, що є додатком до основного договору, був викладений в новій редакції в якому зокрема зазначено, що розмір відсотків за користування кредитом складає 13,5% річних, тобто є таким, що не змінювався з моменту укладання спірного кредитного договору (а.с.5,13).

Що стосується доводів про позбавлення позивача можливості достроково повернути кредит, то вони є безпідставними, оскільки представником позивача в розумінін ст. ст. 57-59 ЦПК України не було надано належних та допустимих доказів, що позивач мав наміри достроково повернути кредит, звертався до банку з письмовим повідомленням , як цього вимагає кредитний договір, а банк йому відмовив. Окрім того, позивач маючи заборгованість по кредиту сам звернувся до банку з проханням надати йому "Кредитні канікули".

Договором, за положеннями ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами.

Крім того, суд вважає, що укладаючи кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 з підстав, зазначених у позові, не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 209,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. В. Зайченко