Справа №490/2728/14-ц 12.09.2016 12.09.2016 12.09.2016
Справа №490/2728/14-ц Головуючий у першій інстанції Батченко О.В.
Провадження №22-ц/784/1787/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

12 вересня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 повторне заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 лютого 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариство «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», і ОСОБА_4 укладено кредитний договір №33/АК-048.08.2, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювану кредитну лінію на загальну суму 33 808 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9% річних, строком по 22 лютого 2015 року включно.

Того ж дня, на забезпечення виконання умов договору між банком та ОСОБА_4 укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до якого остання передала у заставу ВАТ «Родовід Банк» належний їй на праві власності автомобіль марки NISSAN модель TEANA, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Крім того, у цей же день між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_6 укладено договір поруки, за яким останній зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором №33/АК-048.08.2 від 20 лютого 2008 року.

Взятий на себе обов'язок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_4 належним чином своїх договірних зобов'язань не дотримала, у зв'язку із чим станом на 17 жовтня 2013 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 109 721.05 доларів США, з яких: 17 809.49 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 976.06 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 88 479.61 доларів США - нарахована пеня, а також 455.88 доларів США - 3% річних (еквівалент у гривні за курсом НБУ 7,993000 гривень за 1 долар США станом на 17 жовтня 2013 року).

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути на його користь з відповідачів в солідарному порядку зазначену заборгованість за судовим рішенням.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 09 вересня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 25 241.43 доларів США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Ухвалою цього ж суду від 22 липня 2015 року задоволено заяву ОСОБА_4 про перегляд судового рішення. Заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 лютого 2016 року провадження в частині позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_6 закрито на підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України.

Повторним заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором №33/АК-048.08.2 від 20 лютого 2008 року у розмірі 25 241.43 доларів США, з яких: 17 809.49 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 976.06 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 000 доларів США - пеня, а також 455.88 доларів США - 3% річних. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Не погодившись із судовим рішенням, ухваленим відповідно до положень ст.224 ЦПК України, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила судове рішення скасувати та постановити ухвалу про закриття провадження у справі. При цьому, ОСОБА_4 посилалася на незаконність ухвалення повторного заочного рішення з підстав розгляду справи за її відсутності та у зв'язку із чим вона була позбавлена прав, передбачених ст.27 ЦПК України, та права надати суду свої пояснення та докази, які б підтримали її позицію у даній цивільній справі та могли б вплинути на вирішення справи по суті. Рішення суду в іншій частині позовних вимог та грошової одиниці визначення боргу сторонами не оскаржується.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вважав доведеними факт невиконаних грошових зобов'язань за кредитним договором №33/АК-048.08.2 від 20 лютого 2008 року боржником, розмір заборгованості та наявність підстав для зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 лютого 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», і ОСОБА_4 у простій письмовій формі укладено кредитний договір №33/АК-048.08.2, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 33 808 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9% річних, на строк до 22 лютого 2015 року включно (а.с.6-8).

Того ж дня, на забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_4 укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до якого остання передала у заставу ВАТ «Родовід Банк» належний їй на праві власності автомобіль марки NISSAN модель TEANA, рік випуску 2007, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.28-29).

Окрім того, у цей же день між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_6 укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором №33/АК-048.08.2 від 20 лютого 2008 року (а.с.12-13).

Відповідно до свідоцтва про смерть, 30 серпня 2012 року, тобто ще до подачі зазначеного позову, ОСОБА_6 помер (а.с.111).

У зв'язку з цим, 15 лютого 2016 року Центральним районним судом міста Миколаєва постановлена ухвала про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_6 на підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України (а.с.129-130), та ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог банку (а.с.131-133).

При цьому, суд першої інстанції ухвалюючи повторне заочне рішення, виходив з того, що наявні всі умови, передбачені ст.224 ЦПК України, для розгляду справи в такому порядку.

Главою 8 ЦПК України запроваджено особливий порядок розгляду справ позовного провадження та оскарження, постановлених у цих справах заочних рішень.

Так, відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю або якщо повідомленні ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу (ч.1 ст. 225 ЦПК України).

Отже, законодавець передбачив, що за ухвалою суду справа може бути розглянута заочно, тобто без участі відповідача, який повідомлений належним чином і від якого не надійшло заяв про розгляд справи без його участі або повідомлені ним причини неявки визнані неповажними та позивач не заперечував проти такого вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи 22 липня 2015 року ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва було скасовано заочне рішення цього ж суду від 09 вересня 2014 року та справу призначено до судового розгляду на 09 листопада 2015 року.

На визначену дату судового розгляду не відбулося, оскільки суддя знаходився у нарадчій кімнаті по іншій цивільній справі (а.с.119).

В подальшому розгляд справи, що був призначений на 22 грудня 2015 року, відкладався у зв'язку з неявкою сторін, про що свідчить письмова довідка, складена секретарем судового засідання (а.с.121). Останній раз справа була призначена на 15 лютого 2016 року, усі сторони були повідомлені про цю дату та час розгляду справи, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про отримання останніми судових повісток (а.с.125 -127).

При цьому, матеріали справи не містять заяв ОСОБА_7 про розгляд справи за її відсутності та остання не повідомила суду поважних причин неявки в судове засідання.

Наявна в матеріалах справи заява представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку відрядженням не є підставою для відкладення розгляду справи (а.с.124), оскільки неявка представника відповідача не перешкоджає заочному розгляду справи.

Натомість, представник позивача неодноразово надсилав до суду заяви з клопотанням розглядати справу без його участі, де зазначав, що позовні вимоги підтримує та просить ухвалити відповідне рішення.

Відповідно до довідки, що складена секретарем судового засідання 15 лютого 2016 року фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі (а.с.128).

Отже, враховуючи обставини справи, а саме те, що відповідач належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи (а.с.126,127) та заяв від останньої про розгляд справи за її відсутності на адресу суду не надходило, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів та вимог ст.224 ЦПК України, був дотриманий порядок ухвалення заочного рішення.

При цьому, доводи апеляційної скарги про розгляд справи у відсутність відповідача в судовому засіданні самі по собі не є підставою для скасування судового рішення.

Більш того, у своїй апеляційній скарзі, відповідач доводів позивача не спростувала, доказів своєчасного погашення заборгованості не надала, а зосередилась лише на процесуальних порушеннях, які, на її думку, мали місце при ухвалені судового рішення та можуть слугувати підставою для закриття провадження у даній справі.

Окрім того, на думку колегії суддів, розгляд справи в заочному порядку ніяким чином не порушив прав відповідача ОСОБА_4, оскільки, у відповідності до приписів ч.2 ст.27 ЦПК України, усі наявні у неї докази на підтвердження заперечень на позовну заяву вона мала можливість подати до початку розгляду справи по суті.

З інших підстав, у тому числі в частині розміру заборгованості за кредитним договором, її складових і грошової одиниці визначення суми боргу, ОСОБА_4 судове рішення не оскаржувала, а суд апеляційної інстанції обмежений доводам апеляційної скарги та переглядає рішення суду першої інстанції з врахуванням правил ст.303 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення, а апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити, а повторне заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина