Справа № 214/3797/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 грудня 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ковтун Н.Г.,

при секретареві Троценко О.М.,

без участі сторін в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України, розглянувши у відкритому судовому засіданні в. ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу по борговій розписці,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який в подальшому уточнив і в остаточній редакції просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості по борговій розписці у розмірі 65 746,25 грн; 3% річних у розмірі 9 020,56 грн та інфляційні витрати у розмірі 54 688, 20 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що він 23.01.2011 року під розписку позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 3 500 доларів США, строком на 6 (шість) місяців.

На той час відповідач товаришувала з його дружиною, мала у власності нерухомість, займалася бізнесом, а саме вантажними перевезеннями. Кошти їй були потрібні на ремонт двигуна одного з її автомобілів.

В 2011 році відповідач повернула частину боргу розмірі 1 000 дол. США. Після чого на телефонні дзвінки позивача і прохання повернути кошти, відповідач стверджувала, що поки що в неї не має змоги повернути борг.

Позивач зазначив, що він 30.05.2016 року звернувся до Саксаганського відділення поліції ВП КВП з заявою про притягнення відповідача ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, згідно ст. 190 КК України, так-як вбачав в діях останньої ознаки шахрайства, але 14.06.2016 року на його адресу з відділення поліції надійшла відповідь, з якої вбачається, що в діях ОСОБА_3 відсутні ознаки злочину і між ними існують суто цивільно-правові відносини.

Також, позивач просить суд поновити строк звернення до суду,посилаючись на те, що він вважав, що відповідач підлягає притягненню до кримінальної відповідальності за шахрайство, в звязку з чим і звертався до органів поліції з відповідною заявою 30.05.2016 року,просить визнати дану причину пропуску строку звернення до суду поважною.

Представник позивача надала суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити.

Відповідач надала суду письмові заперечення, згідно яких не заперечувала факт існування даної боргової розписки, і підтвердила суду, що дійсно брала в борг у позивача кошти в сумі 3 500 дол. США, з яких 1000 дол. США повернула, а останні кошти повернути не може, так-як склалися фінансові труднощі. Порозумітися з позивачем не намагалася. Відповідач визнала суму боргу у розмірі 2 500 дол. США. Проти задоволення решти позовних вимог заперечувала, про що подала суду письмове клопотання, в якому вказала, що згідно ст. 625 ЦК України інфляційним витратам обкладається лише українська гривня, тому в частині стягнення інфляційних витрат просила відмовити. Стосовно стягнення 3% річних відповідач заперечує проти задоволення цієї вимоги, оскільки на думку позивача це є доходом від фінансової підприємницької діяльності, а позивач не є фінансовим підприємцем.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 січня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено боргову розписку, за якою остання зобов`язалася повернути позивачу грошові кошти в розмірі 3 500 доларів США протягом наступних 6 (шести) місяців

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно матеріалів справи, та пояснення сторін, відповідач свої зобов»язання за борговою розпискою виконала не в повній мірі і залишилася винною позивачу 2 500 дол. США., які на даний час не має змоги повернути, через скрутне матеріальне становище.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, статтею 599 ЦК України закріплено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

В судовому засіданні встановлено, що борговий документ - розписка знаходиться у позивача, що свідчить про те, що до теперішнього часу відповідачем грошове зобов'язання за даною розпискою від 23 січня 2011 року в розмірі 2500,00 дол. США. не виконано.

Згідно правової позиції, викладеної Верховним судом України в постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з вимогами ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Посилання відповідача на те, що три відсотки річних можуть бути стягнуті як доход від підприємницької діяльності, є безпідставним.

Позивач просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням трьох відсотків річних, виходячи з наступного розрахунку. Позивач обраховує три проценти річних від простроченої суми за період з 24 липня 2011 року по 15 червня 2016 року, виходячи із розміру суми боргу станом на 15 червня 2016 року у розмірі 62287,25 грн, що становить 9020,56 грн. Позовні вимоги в цій частині позивачем не уточнювались. Натомість позивач 20 грудня 2016 року уточнив позовні вимоги щодо стягнення розміру заборгованості станом на 16 грудня 2016 року, виходячи із розрахунку 2500 доларів США х 2629,85 грн, що становить 65 746, 25 грн.

Отже, суд вважає за доцільне задовольнити вимогу позивача щодо стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 65 746, 25 грн. з урахуванням 3% річних у розмірі 9020,56 грн.

Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають.

Виходячи з наведеного, сума боргу за договором позики від 23 січня 2011 року з урахуванням трьох процентів річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 2 500 дол США, що еквівалентне по курсу НБУ, станом на 16.12.2016 року 65 746, 25 грн (2 500 дол США*2629,85) + 9 020 (дев"ять тисяч двадцять) грн. 56 коп.=74 766,81 грн. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 74 766, 81 грн.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

В зв`язку з тим, що суд частково задовольняє позовні вимоги, у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 15, 118-120 ЦПК України, 612, 625, 1046-1050 ЦК України;

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу по борговій розписці - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 23 січня 2011 року у розмірі 74 766 (сімдесят чотири тисячі шістдесят шість) грн 81 коп., що включає основну суму боргу у розмірі 2500 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ станом на 16 грудня 2016 року у розмірі 2629,85 грн за 100 доларів США складає 65 746, 25 грн., та 3% річних у розмірі 9020,56 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 Миколаївнина користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 747 (сімсот сорок сім) грн. 67 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів із дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів із дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.Г.Ковтун