Справа № 361/5288/14-ц Головуючий у І інстанції Шинкар А.О.
Провадження № 22-ц/780/4516/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 26.09.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області про визнання іпотеки припиненою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Укрсиббанк», ТОВ «Кей-Колект», реєстраційної служби Броварського МУЮ у Київській області про визнання іпотеки припиненою.

В обґрунтування позову зазначав, що 11 червня 2008 року мін ним та акціонерним комерційним інноваційним банком "Укрсиббанк", назву якого змінено на ПАТ "Укрсиббанк", укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позивачу кредит в сумі 160 000 доларів США строком до 11 червня 2038 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 11 червня 2008 року між ОСОБА_5 та акціонерним комерційним інноваційним банком "Укрсиббанк" укладений договір іпотеки № 87843, за яким позивач передав в іпотеку належні йому на праві власності земельну ділянку площею 0,05 га та розташований на ній житловий будинок, що знаходяться по провулку М. Драгоманова № 3 в м. Бровари, Київської області.

13 лютого 2012 року між ПАТ "Укрсиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір факторингу, за яким до останнього перейшло право вимоги кредитної заборгованості за кредитним договором № 0.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 06 грудня 2013 року, ухваленим у справі за позовом ТОВ "Кей-Колект" до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та процентів, нарахованих за користування кредитом, у задоволенні позову відмовлено з підстав спливу строку позовної давності.

Посилаючись на те, що у зв'язку з набранням цим рішенням законної сили припинені його зобов'язання за кредитним договором № 0 і дія іпотеки, якою забезпечено виконання грошового зобов'язання, просив визнати припиненим договір іпотеки від 11 червня 2008 року № 87843; зняти заборону відчуження належних йому на праві власності житлового будинку та земельної ділянки площею 0,05 га по провулку М. Драгоманова № 3 в м. Бровари, Київської області та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний запис про накладення заборони відчуження зазначеного житлового будинку та земельної ділянки.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 22 вересня 2014 року, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вді 27 січня 2016 року рішення апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 11 червня 2008 року між ОСОБА_5 та акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», назву якого змінено на ПАТ «Укрсиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надав позивачу кредит в сумі 160 000 доларів США, а останній зобовязався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 11 червня 2038 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору (п.1.2.2).

Пунктом 6.1.2 вказаного договору передбачено право банку визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно п. 1.2.2 цього договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 11 червня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки № 87843, за яким позивач передав в іпотеку належні йому на праві власності земельну ділянку площею 0,0500га та розташований на ній житловий будинок, що знаходяться за адресою: Київська область, м. Бровари, провулок Драгоманова, 3.

13 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу, за яким до останнього перейшло право вимоги кредитної заборгованості за кредитним договором № 0.

У червні 2013 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та процентів, нарахованих за користування кредитом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 0 від 11.06.2008 року в сумі 261587,84 доларів США.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 06 грудня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України за пропуском строку позовної давності.

При цьому зазначено, що банк скористався своїм правом вимоги дострокового повернення кредиту, передбаченим пунктами 1.2.2, 6.1.2 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.06.2008 року, та визнав терміни повернення кредиту та плати за кредит такими, що настали 17 червня 2009 року, у звязку з чим строк для звернення банка до суду за захистом свого порушеного цивільного права закінчився 17 червня 2012 року, а позов подано 04 червня 2013 року.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання іпотеки припиненою, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на ухвалення судового рішення про відмову у позові про стягнення заборгованості за кредитним договором то його зобовязання за цим договором припинились є безпідставним, оскільки ні самими договорами (кредитним та іпотечним), ні чинним законодавством не передбачено припинення зобовязання на підставі рішення суду або у звязку із закінченням терміну його виконання.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується судова колегія виходячи із наступного.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За положеннями частини першої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів за договором позики відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до спливу встановленого договором строку виконання основного зобов'язання має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Отже, у випадку пред'явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Вимога про дострокове повернення позики та належних процентів може бути задоволена шляхом добровільного повернення позичальником заборгованості або її стягнення в судовому порядку за судовим рішенням.

Відповідно до частини третьої ст. 1049 ЦК України грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця.

При зарахуванні грошової суми, стягнутої за рішенням суду, на банківський рахунок позикодавця грошова позика вважається повернутою.

Разом з тим ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов'язання вважаються припиненими.

За положеннями ст. 1 Закону України "Про іпотеку", ч. 1 ст. 572 ЦК України та ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до положень статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов'язання, зокрема, на підставі виконання.

При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов'язаних з припиненням іпотеки оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов'язання.

Отже, лише за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості та припинення у зв'язку із цим основного зобов'язання іпотека припиняється.

Підстави припинення іпотеки визначено ст. 17 Закону України "Про іпотеку", іпотечним та кредитним договорами.

Пунктом 7.8 кредитного договору встановлено, що строк його дії встановлюється з дати укладення (дати підписання сторонами) до повного повернення банку всієї суми кредиту за договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування.

Пунктом 6.1 іпотечного договору встановлено, що він діє з моменту його нотаріального посвідчення до повного виконання зобовязань за договором, що обумовлюють основне зобовязання.

Виходячи із вищевикладеного судова колегія приходить до висновку, що вимога про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів, а також рішення суду про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором та процентів, нарахованих за користування кредитом не припиняють дію іпотечного договору.

За загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови, щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

Отже, навіть, розірвання договору не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватись виконання зобов'язання, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору.

Відповідна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року № 6-125цс13, від 22 жовтня 2014 року № 6-153цс14, від 23 вересня 2015 року № 6-213 цс15, від 06 липня 2016 року 6-118цс16, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, також, підлягають відхиленню, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: С.А.Голуб

ОСОБА_3