Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/831/16-ц Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 54 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Радомишльської міської ради, третя особа - ОСОБА_3, про визнання незаконним пункту 1 розпорядження №27 від 22 лютого 2016 року про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 27 жовтня 2016 року,

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом та після його уточнення остаточно просив визнати незаконним пункт 1 розпорядження Радомишльського міського голови № 27к від 22 лютого 2016 року про його звільнення з посади директора міського комунального підприємства «Водоканал» м. Радомишль (далі МКП «Водоканал»), розірвання з ним контракту на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України і ухвалити нове рішення про поновлення його на роботі з 24 лютого 2016 року на вказаній посаді і стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 24.02.2016 по 20.05.2016 у розмірі 30 047 грн. 32 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з березня 2012 року по лютий 2016 року він працював за контрактом на посаді директора МКП «Водоканал» м. Радомишль, яке є комунальним підприємством і підпорядковане виконавчому комітету Радомишльської міської ради.

Розпорядженням Радомишльського міського голови № 27к від 22.02.2016 контракт між сторонами було розірвано і з 23.02.2016 року його звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Зазначає, що заяву про звільнення написав під психологічним тиском, залякуванням і погрозами з боку міського голови ОСОБА_5 і гр. ОСОБА_3, якого наступного дня було призначено на посаду директора МКП «Водоканал». Крім того, на момент її написання перебував у хворобливому стані в період тимчасової непрацездатності.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 27 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Дана справа розглянута необєктивно, упереджено, з грубим порушенням норм права. Зокрема, рішення грунтується на домислах і припущеннях. Крім того, суд не дав належної оцінки доказам, які встановлені при розгляді справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно положень статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Як убачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, з ОСОБА_2 було укладено контракт, який від органу управління майном підписаний міським головою ОСОБА_5, дія цього контракту зазначена з 13 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року (а.с. 8-12).

У підпункті «б» пункту 25 контракту сторонами погоджено, що цей контракт припиняється за згодою сторін (а.с.10).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 22 лютого 2016 року подав міському голові заяву, в якій просив звільнити його із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.43).

Розпорядженням Радомишльського міського голови від 22.02.2016 № 27к на підставі заяви розірвано контракт з позивачем з 23 лютого 2016 за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Цим же розпорядженням ОСОБА_3 прийнято на роботу директором МКП «Водоканал» з 24.02.2016 (а.с.42).

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що ОСОБА_2 написав заяву про звільнення під психологічним тиском міського голови та інших осіб, перебуваючи у хворобливому стані в період тимчасової непрацездатності.

Доказів того, що заяву про звільнення з займаної посади позивач написав під психологічним тиском, примусом, залякуванням та погрозами чи перебуваючи в хворобливому стані не встановлено. Посилання на те, що 13.01.2016 між сторонами було укладено контракт, а вже через місяць постало питання про його звільнення не свідчить про незаконність звільнення і примушування до написання заяви. Показання свідка ОСОБА_6, що позивач йому повідомив про здійснення на нього психологічного тиску при написанні заяви про звільнення, спростовуються показаннями інших свідків. Зокрема, показаннями секретаря міської ради ОСОБА_7, гр. ОСОБА_3, а також посадових осіб МКП «Водоканал» ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Звернення позивача до правоохоронних органів із заявами щодо неправомірних дій Радомишльського міського голови при його звільненні у травні 2016 року, тобто через три місяці після звільнення також не є належним доказом психологічного тиску, залякувань та погроз відносно ОСОБА_2 та відсутності добровільної згоди на звільнення.

В матеріалах справи містяться копії листків непрацездатності серії АГТ № 931871 та серії АГЮ № 356896, із яких убачається, що з 22 лютого 2016 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні (а.с. 14-15).

У той же час, згідно копії табелю обліку використання робочого часу за лютий місяць 2016 року, затвердженого і підписаного особисто директором МКП «Водоканал» ОСОБА_2, останній відпрацював 22 лютого та 23 лютого 2016 року повний робочий день (а.с.72-73). Допитані в суді працівники підприємства підтвердили, що позивач 22.02.2016 та 23.02.2016 знаходився на роботі.

Колегія суддів зазначає, що законодавцем встановлена заборона звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності лише у випадках його звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України), а позивача звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Тому перебування позивача на момент звільнення в період тимчасової непрацездатності на законність звільнення не впливає. Викладене узгоджується із правовою позицією, яка зазначена у постанові Верховного Суду України від 02.04.2014 у справі № 6-19цс14.

Також є необгрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що заява про звільнення була написана позивачем 22 лютого 2016 року, а звільнений був з наступного дня без погодження з виконавчим комітетом міської ради, що свідчить про незаконність розпорядження про звільнення.

Так, законодавець закріпив у п. 1 ст. 36 КЗпП України таку підставу розірвання трудового договору, як угода сторін. Підставою припинення трудового договору є волевиявлення обох сторін трудового договору на його припинення і анулювання цієї домовленості може мати місце лише при взаємній згоді власника або уповноваженого ним органу й працівника.

Згідно п.10 ч.4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ, та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відтак, розпорядження міського голови про звільнення позивача із займаної посади директора МКП «Водоканал», що належить до комунальної власності територіальної громади м. Радомишля, винесене у відповідності до чинного законодавства. Погодження виконавчого комітету не передбачено також умовами контракту, який був укладений між ОСОБА_2 та органом управління майном в особі міського голови.

Згідно тексту заяви про звільнення, позивач просить звільнити його з посади директора за згодою сторін без зазначення дати звільнення. Припинення трудових відносин з позивачем відповідно до розпорядження про розірвання контракту з 23 лютого 2016 року не суперечить чинному законодавству. ОСОБА_2 був з вказаним розпорядженням ознайомлений і крім підпису про ознайомлення ніяких заперечень чи своєї незгоди не зазначив (а.с.42).

Згідно положень ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: