АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4735/16 Справа № 188/213/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючого Пищиди М.М.

суддів Глущенко Н.Г., Григорченка Е.І.,

при секретарі Назаренко С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди спричиненої внаслідок адміністративного правопорушення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі звернулися до суду з зазначеним вище позовом 23 лютого 2016 року. В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що 16 листопада 2013 року на автодорозі Знаменка-Луганськ-Ізваріно сталася ДТП за участю мотоцикла ІЖ-Юпітер, без номерних знаків, під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем ВАЗ-2121, державний номерний знак АЕ 8913, під керуванням ОСОБА_2

З урахуванням того, що внаслідок вказаного ДТП позивачі отримали тілесні ушкодження, у звязку з чим вимушені були звернутися до лікарні та понести витрати на ліки, просять стягнути з відповідача матеріальні збитки в розмірі 2 005 грн. 30 коп., на кожного, у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та у рахунок відшкодування моральної шкоди - по 50 000 грн.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача на користь позивачів, у рахунок відшкодування моральної шкоди, по 5 000 грн. та вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі позивачі посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості в цих межах.

З даним висновком суду першої інстанції погоджується і судова колегія апеляційного суду.

Судом встановлено, що 16 листопада 2013 року на автодорозі Знаменка-Луганськ-Ізваріно сталася ДТП за участю мотоцикла ІЖ-Юпітер, без номерних знаків, під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем ВАЗ-2121, державний номерний знак АЕ 8913, під керуванням ОСОБА_2 Під час ДПТ в автомобілі ВАЗ-2121 знаходилась ОСОБА_3

Постановою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2014 року ОСОБА_4 визнано винним у зазначеній ДТП.

Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до п.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Частиною 1 статті 1188 ЦК України визначено, що у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини.

Відповідно до норм матеріального права України шкода може бути спричинена як матеріальна так і моральна, тягар доказування розміру якої покладено на потерпілого, тобто в даному випадку на позивачів.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містить відомості про обставини, які мають значення для справи.

З урахуванням викладеного вище, приймаючи до уваги ту обставину, що на підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди позивачами не надано жодного належного доказу, як-то оригінали чеків на підтвердження витрат на лікування та в апеляційній скарзі не наведено мотивів стягнення цієї шкоди, висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог в частині спричиненої матеріальної шкоди є вірним.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частинами 3, 4 зазначеної норми визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Тобто, з аналізу вказаної норми можна дійти висновку, що саме суд наділений правом визначати розмір грошового відшкодування моральної шкоди, при визначенні якого приймаються до уваги характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань.

З урахуванням того, що потерпілі зазнали тілесні ушкодження легкого ступеня, приймаючи до уваги характер правопорушення, глибину їх фізичних та душевних страждань, яких вони зазнали у звязку із ДТП, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про розмір завданої моральної шкоди.

Посилання апелянта з приводу неврахування судом першої інстанції рекомендацій Міністерства юстиції України викладених в листі №35-13/797 від 13 травня 2004 року щодо розрахунку розміру моральної шкоди не заслуговує на увагу, оскільки вказаний лист носить рекомендаційний характер, а не зобовязальний.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: