АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6620/16 Справа № 201/2224/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Кочкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Григорченка Е.І.,

при секретарі Григор'євій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2016 року, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 29 липня 2005 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № HAC0GF01270025, відповідно до якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк до 28.07.2025 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 15720,00 доларів США на придбання житлового будинку, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості і сплати комісії у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту початково в момент надання кредиту за розрахунково-касове обслуговування і комісію у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11. даного договору. Із висновку № 1-11 експертного економічного дослідження від 06 листопада 2015 року, проведеного судовим експертом ОСОБА_4, вбачається, що задекларована ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 29 липня 2015 року, станом на 26 червня 2015 року сумарно у розмірі 10 580,66 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 9 283,05 доларів США, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 635,56 доларів США, з заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 132,16 доларів США, з пені за несвоєчасність виконання зобовязань у сумі 529,89 доларів США, нормативно та документально не підтверджується. Станом на 26 червня 2015 року, з підстав, докладно описаних у дослідницькій частині, відслідковується не заборгованість позичальника, а його переплата банку коштів, сумарно у розмірі 3 304,96 доларів США. У разі, якщо переплату у розмірі 3 304,96 доларів США врахувати як часткове дострокове погашення основної суми кредиту, право позичальника на яке прописано пунктом 2.4.1 кредитного договору, то основна сума кредиту (тіло кредиту) термін сплати якої станом на 26 червня 2015 року не настав, дорівнюватиме 830,79 доларів США. В описовій частині зазначеного висновку вказано, що оскільки позичальник не замовляла та не отримувала від банку додаткових послуг для задоволення своїх особистих потреб протягом періоду погашення кредитних зобовязань комісійні у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісячно не повинні спрямовуватися на оплату комісії (а.с.21-33). Зазначаючи, що договір суперечить законодавству та не містить відомостей щодо ознайомлення позивача з умовами договору та графіком погашення кредиту, що порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та посилаючись на обман з боку банку, ненадання повної та достовірної інформації про умови кредитування до укладення договору, та недотримання банком істотних умов під час укладення договору, просила суд визнати порушеним право позивача як споживача фінансових послуг, визнати кредитний договір недійсним, зобовязати ПАТ КБ «ПриватБанк» зарахувати в рахунок повернення коштів за кредитним договором № HAC0GF01270025 від 29.07.2005 року безпідставно отримані кошти у вигляді комісії (0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця) у розмірі 3 304, 96 дол. США, як суми повернення кредиту, стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір (а.с.4-8).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.59-61).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с. 71-73).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з: 1) вступної частини із зазначенням: часу та місця його ухвалення; найменування суду, що ухвалив рішення; прізвищ та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді); прізвища та ініціалів секретаря судового засідання; імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі; предмета позовних вимог; 2) описової частини із зазначенням: узагальненого викладу позиції відповідача; пояснень осіб, які беруть участь у справі; інших доказів, досліджених судом; 3) мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався; 4) резолютивної частини із зазначенням: висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Із тексту рішення від 26 травня 2016 року вбачається, що воно не має посилання на предмет позовних вимог із детальним його описом, доказів, які були досліджені судом, а в мотивувальній часті відсутні висновки суду про те, чи було пропущено позивачем строк позовної давності чи ні, відсутні мотиви, з яких суд вважав встановленими наявність або відсутність фактів, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить із наступного.

29 липня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № HAC0GF01270025, відповідно до якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк до 28.07.2025 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 15720,00 доларів США на придбання житлового будинку, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості і сплати комісії у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту початково в момент надання кредиту за розрахунково-касове обслуговування і комісію у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11. даного договору (а.с. 12-13).

Із висновку № 1-11 експертного економічного дослідження від 06 листопада 2015 року, проведеного судовим експертом ОСОБА_4 за заявою ОСОБА_2, вбачається, що задекларована ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 29 липня 2015 року, станом на 26 червня 2015 року сумарно у розмірі 10 580,66 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 9 283,05 доларів США, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 635,56 доларів США, з заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 132,16 доларів США, з пені за несвоєчасність виконання зобовязань у сумі 529,89 доларів США, нормативно та документально не підтверджується. Станом на 26 червня 2015 року, з підстав докладно описаних у дослідницькій частині, відслідковується не заборгованість позичальника, а його переплата банку коштів, сумарно у розмірі 3 304,96 доларів США. У разі, якщо переплату у розмірі 3 304,96 доларів США врахувати як часткове дострокове погашення основної суми кредиту, право позичальника на яке прописано пунктом 2.4.1 кредитного договору, та основна сума кредиту (тіло кредиту) термін сплати якої станом на 26 червня 2015 року не настав, дорівнюватиме 830,79 доларів США. В описовій частині зазначеного висновку вказано, що оскільки позичальник не замовляла та не отримувала від банку додаткових послуг для задоволення своїх особистих потреб протягом періоду погашення кредитних зоб комісійні у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісячно не повинні спрямовуватися на оплату комісії (а.с.21-33).

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, частинами першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позивач у позовній заяві посилалась на те, що про порушення свого права вона дізналась, отримавши висновок експертного економічного дослідження від 06 листопада 2015 року, до суду звернулась у лютому 2016 року, тобто строк позовної давності не пропустила, ці доводи позивачки відповідачем не спростовані, тому апеляційний суд з ними погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1-3, 5, ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В абзаці 3 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 розяснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається, що укладений сторонами кредитний договір підписаний сторонами без застережень, при цьому сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивачка підписала договір власноручно, її волевиявлення було вільним, відповідало внутрішній волі і було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором. Факт отримання кредитних коштів, користування ними та сплати позичальником платежів на повернення кредитних коштів до 2014 року підтверджується матеріалами справи і позивачкою фактично не заперечується, а ознайомлення її з умовами кредитного договору до його укладення не заперечується навіть у позовній заяві (а.с.6).

Посилання позивачки на порушення банком ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - не можна прийняти до уваги, оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" був прийнятий 22.09.2011, і в момент підписання позивачкою кредитного договору не діяв. З цих же підстав не можна прийняти до уваги і посилання позивачки на рішення Конституційного Суду України № 15-рп/11 від 10 листопада 2011 року та Постанову правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які були прийняті значно пізніше, ніж укладено кредитний договір.

Посилання позивачки на порушення банком ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - не можна прийняти до уваги, оскільки зазначений закон у редакції, чинній на момент укладення договору не містив обовязкової умови про те, що необхідна, доступна, достовірна та своєчасна інформація споживачеві про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору, яка надається до придбання товару чи замовлення роботи (послуги), - повинна бути надана у письмовій формі.

Посилання позивачки на відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про товар, роботу (послугу), - не мають правового значення, оскільки з цих підстав позовні вимоги не заявлялись.

Посилання у позовній заяві на обман з боку банку при укладенні договору не заслуговує на увагу, оскільки конкретних доводів на обґрунтування зазначеного і посилання на ст. 230 ЦК України у позовній заяві не має, як і доказів на підтвердження позовних вимог у цій частині.

Що стосується посилання позивачки на недотримання банком істотних умов під час укладення договору, то в позовній заяві не зазначено, що саме банком було порушено.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з вимог ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Тобто, положення даних статей надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Виходячи із того, що позивачкою у порушення ст. 10, 57-64 ЦПК України не надано суду належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним, - у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, розяснивши позивачці, що вона має право звернутись до суду із позовом про визнання недійсним окремих частин договору за наявності для цього законних підстав.

Керуючись ст.. 307, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: