Справа № 307/2308/16-ц
Провадження № 2/307/1310/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2016 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Тиводар В.І.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в суд з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що у шлюбі з відповідачкою в них народилися двоє дітей - син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2

24.09.2014 р. Хустським районним судом шлюб було розірвано, і діти залишилися проживати з відповідачкою у будинку її матері.

Кожні вихідні він забирає сина і доньку до себе додому та допомагає їм виконувати домашнє завдання.

Діти кажуть, що вони хочуть проживати разом з ним.

Мати відповідачки розповіла йому, що ОСОБА_2 зловживає алкогольними напоями, ніде не працює, веде розгульний спосіб життя та не займається вихованням дітей.

Директор школи, яку відвідують ОСОБА_3 та ОСОБА_5 підтвердив, що відповідачка не переймається та не турбується навчанням дітей.

Він має постійне місце роботи, дохід та позитивно характеризується як за місцем роботи, так і за місцем проживання.

Просить визначити місце проживання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним.

Відповідачка у судовому засіданні позов визнала повністю. Пояснила, що позивач та його мати проживають у кращих матеріальних умовах ніж вона і вони при допомозі подарунків умовили дітей перейти жити до них. Вона не заперечує, так як згідна з тим, що не зможе так забезпечувати дітей як позивач.

Представник органу опіки та піклування у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини, передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У ч. 2 ст. 1 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб, утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З приписів ст.ст. 150, 151 СК України убачається, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ст. 33 Конституції України кожна особа має право на вибір свого місця проживання, але сімейні відносини мають свою специфіку, оскільки малолітні та неповнолітні діти не можуть проживати самостійно, а батьки повинні брати участь у їх вихованні та утриманні.

Частинами 1, 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач з 15.06.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хустського районного суду від 24.09.2014 року було розірвано. На даний час вони проживають окремо.

Відповідно до свідоцтв про народження за актовими записами № 234 від 08.09.2004 р. та № 138 від ІНФОРМАЦІЯ_3, сторони мають двоє дітей - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2

Діти навчаються у Хустській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів, на всі вихідні та канікули ОСОБА_3 забирає дітей до себе додому, умови проживання якого нормальні та дозволяють забезпечити проживання дітей, що стверджується довідками Хустської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів та актом обстеження матеріально-побутових умов.

Позивач має постійне місце роботи та йому на праві приватної власності належить квартира із жилою площею 40.1 м.кв.

За правилами ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону, та не порушує прав, свобод чи інтереси інших осіб.

Відповідачка позов визнала повністю із мотивів, що перехід дітей до батька відповідає їхнім інтересам і буде сприяти їхньому духовному розвитку, забезпечить їм належні умови проживання.

За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки відповідачка у судовому засіданні визнала позов, що не суперечить закону та інтересам інших осіб.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачки слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 551.2 грв.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст. 33 Конституції України, ст.ст. 1, 141, 150, 151, 160 СК України, ст. 29 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю. Визначити місце проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком, ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 пятсот пятдесят одну гривню 20 коп. судових витрат.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: Гримут В.І.