УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., СтупакО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_4 неналежно виконувала свої зобов'язання з погашення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором, у зв'язку із чим у неї виникла заборгованість у розмірі 8 724,13 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 75 725 грн 45 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09 липня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 8 724,13 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 75 725 грн 45 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 09 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_5 від 10 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2016 року № 349/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді ОСОБА_5, у результаті чого 26 жовтня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ситнік О.М.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що 11 липня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № TEAWAE00000081, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на придбання автомобіля, у розмірі 18 000 доларів США, із сплатою за користування кредитом у розмірі 0,88 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 10 липня 2013 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 березня 2007 року із ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 85 001,80 грн, що еквівалентно 16 832,04 доларів США, яка виникла станом на 28 березня 2007 року.

У процесі виконання вказаного рішення ОСОБА_4 надала позивачу довіреність на розпорядження транспортним засобом, котрий був переданий в заставу з метою забезпечення виконання нею умов кредитного договору.

30 травня 2012 року був складений акт прийому належного відповідачці автомобіля марки Mercedes-benz А 170. Вказаний акт підписаний менеджером ЗГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4

19 вересня 2013 року транспортний засіб був реалізований за 9 525,87 доларів США, що відображено у розрахунку.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором видно, що суму заборгованості становить тіло кредиту та що проценти за користування коштами і пеня нараховувались до 01 травня 2009 року, комісія до 11 травня 2010 року, а також що кожного року у липні місяці збільшувалось тіло кредиту.

Позивач збільшення тіла кредиту обґрунтовував оплатою страхових платежів за укладеними згідно п.п. 2.1.3; 2.2.7 умов кредитного договору, договорами страхування транспортного засобу у зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань по страхуванню предмету застави.

На підтвердження оплати страхових платежів, позивач надав суду платіжні доручення, згідно яких платник ОСОБА_4 обмінювала долари для оплати страхових платежів по кредитному договору від 11 липня 2006 року (ас. 114-124).

Апеляційний суд вірно зазначив, що позивач доказів про укладення договорів страхування транспортного засобу у період 2007-2012 років та перерахування таких сум страхувальнику не надав.Щодо страхового платежу в сумі 55,69 доларів США у липні 2012 року, то ці доводи є безпідставними, оскільки 30 травня 2012 року транспортний засіб добровільно був переданий банку.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2016 року у справі № 6-1206цс15, згіднозі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначеніродовими ознаками, а позичальник зобов'язуєтьсяповернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) аботаку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Разом з тим, банк заявив вимоги про стягнення заборгованості, стягнутої за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 березня 2007 року, у частині, яка залишилася невиконаною, тому апеляційний суд правомірно вказав на безпідставність вимог банку.

Крім того, апеляційний суд вірно зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом 02 квітня 2014 року, а тому з урахуванням заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, банк мав би право на отримання платежів, нарахованих у межах строку позовної давності за умови їх доведеності з 02 квітня 2011 року до 02 квітня 2014 року.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення суду апеляційної інстанції, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. Ступак О.В.