У х в а л а

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

Мартинюка В.І., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення із житлового будинку,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство «ПроКедит Банк» (далі - ПАТ «ПроКедит Банк»; банк) звернулось до суду з указаним позовом, за яким у процесі розгляду справи змінило позовні вимоги та остаточно просило в рахунок часткового погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку по АДРЕСА_1, а також виселити ОСОБА_3 із цього будинку з припиненням його права власності та зобов'язанням передати усі речі, необхідні для доступу до нерухомого майна.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що у грудні 2005 року між ним та ОСОБА_3 була укладена рамкова угода, відповідно якої банк зобов'язався здійснювати кредитування відповідача в межах ліміту 500 000,00 доларів США строком до 240 місяців, на підставі якої у грудні 2007 року сторони уклали договір про надання траншу у розмірі 300 000,00 доларів США на строк користування 40 місяців зі сплатою 16 % річних, а у червні 2008 року - договір про надання траншу у розмірі 50 000,00 доларів США на строк користування 120 місяців зі сплатою 12,75 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за рамковою угодою та укладеними на її підставі договорами про надання траншу 07 грудня 2007 року було укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку було передано житловий будинок № 2, загальною площею 376,70 кв. м та земельну ділянку площею 0,12 га по АДРЕСА_2, проте у зв'язку з розширенням території міста Харкова та зміною підпорядкування окремих об'єктів на місцевості зазначені нерухомі об'єкти були віднесені до території міста Харкова та їм присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1.

Також банк зазначав, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 січня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 як поручителя заборгованість за договором про надання траншу від 07 грудня 2007 року в сумі 2 576 956 грн та за договором про надання траншу від 27 червня 2008 року в сумі 380 789 грн 87 коп., проте вказане рішення не було виконано боржником.

Посилаючись на те, що на дату подання позову розмір заборгованості за договорами становив 10 414 108 грн 48 коп. та 1 563 090 грн 49 коп. відповідно, ПАТ «ПроКедит Банк» просило позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішеннямапеляційного суду Харківської області від 07 липня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «ПроКредит Банк» задоволено частково, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У рахунок часткового погашення заборгованості за рамковою угодою від 07 грудня 2005 року № 6048 та укладених на її підставі договору про надання траншу від 07 грудня 2007 року № 2.24382/6048, заборгованість за яким складає 10 414 108 грн 48 коп., та договору про надання траншу від 27 червня 2008 року № 2.27709/6048, заборгованість за яким складає 1 563 090 грн 49 коп., звернуто стягнення на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці ПАТ «ПроКредит Банк» відповідно до договору іпотеки від 07 грудня 2007 року № 6048-ДІ-4, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого у реєстрі за № 4633, шляхом набуття ПАТ «ПроКредит Банк» права власності на житловий будинок загальною площею 366,70 кв. м, житловою площею 117,20 кв. м з надвірними будівлями, розташованими по АДРЕСА_1 у м. Харкові, та земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1 у м. Харкові (колишня АДРЕСА_2), за заставною вартістю, що становить 1 590 750 грн, яка була визначена сторонами при укладенні договору іпотеки від 07 грудня 2007 року № 6048-ДІ-4, вартістю на день ухвалення рішення відповідно до звіту про оцінку майна від 30 червня 2015 року: земельної ділянки загальною площею 0,1200 га у розмірі 252 184 грн та житлового будинку, загальною площею 366,70 кв. м, житловою площею 117,20 кв. м з надвірними будівлями, розташованими по АДРЕСА_1 у м. Харкові, у розмірі 2 597 034 грн.

Припинено право власності ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 366,70 кв. м, житловою площею 117,20 кв. м з надвірними будівлями, розташованими по АДРЕСА_1 у м. Харкові, та земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1 у м. Харкові (колишня АДРЕСА_2).

Визнано за ПАТ «ПроКредит Банк» право власності на житловий будинок загальною площею 366,70 кв. м, житловою площею 117,20 кв. м з надвірними будівлями, розташованими по АДРЕСА_1 у м. Харкові, та земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1 у м. Харкові (колишня АДРЕСА_2).

Виселено ОСОБА_3 та всіх його мешканців із житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Харкові (колишня АДРЕСА_2).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ПАТ «ПроКредит Банк» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, врахував, що банком не надано матеріалів про проведення оцінки іпотечного майна, а також виходив з того, що розмір земельної ділянки та загальна площа житлового будинку, які є предметом іпотеки, по АДРЕСА_1 у м. Харкові не відповідають документам, наданим позивачем.

Апеляційний суд, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що предметом іпотеки є земельна ділянка площею 0,1200 га, а не 0,01200 га, як помилково указано в договорі іпотеки та договорі купівлі-продажу земельної ділянки, що підтверджується, зокрема, і схематичним планом вказаної земельної ділянки та державним актом на право приватної власності на землю, а тому дійшов висновку, що вказана помилка не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, виходячи із порівняльного аналізу технічних паспортів на спірний житловий будинок від 25 грудня 2007 року (на час посвідчення договору іпотеки) та від 15 жовтня 2013 року, а також врахувавши, що у зв'язку із розширенням території міста Харкова та зміною підпорядкування окремих об'єктів на місцевості зазначені нерухомі об'єкти були віднесені до території міста Харкова та їм присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1, суд дійшов висновку, що загальна площа житлового будинку, який є предметом іпотеки, відповідає наданим позивачем документам.

З огляду на вказане, враховуючи умови договору іпотеки та вимоги Закону України «Про іпотеку», а також неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за рамковою угодою та кредитними договорами, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із висновком апеляційного суду про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, проте рішення цього суду в частині виселення відповідача не може залишатися в силі з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 грудня 2005 року між закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_3 була укладена рамкова угода № 6048, відповідно до якої банк зобов'язався здійснювати кредитування відповідача в межах ліміту 500 000,00 доларів США строком до 240 місяців, на підставі якої 07 грудня 2007 року сторони уклали договір про надання траншу, згідно з яким відповідачу було надано кредит в розмірі 300 000,00 доларів США на строк користування 120 календарних місяців зі сплатою 12,75 % річних, а 27 червня 2008 року - договір про надання траншу, згідно з яким відповідачу було надано кредит в розмірі 50 000,00 доларів США на строк користування 40 календарних місяців зі сплатою 16 % річних (а. с. 13-21, 22-23, 32-33).

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаною рамковою угодою та укладених на її підставі договорів про надання траншу 07 грудня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку було передано житловий будинок № 2, загальною площею 376,70 кв. м та земельну ділянку площею 0,012 га по АДРЕСА_2. Заставна вартість майна визначена у розмірі 1 590 750 грн (а. с. 40-45).

У зв'язку із розширенням території міста Харкова та зміною підпорядкування окремих об'єктів на місцевості зазначені нерухомі об'єкти були віднесені до території міста Харкова та їм присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 (а. с. 70-73).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 січня 2013 року, яке набрало законної сили, позов банку до ОСОБА_3 та ОСОБА_5, як поручителя, про солідарне стягнення заборгованості за вказаними кредитними договорами задоволено. Стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за договором про надання траншу від 07 грудня 2007 року в сумі 2 576 956 грн та за договором про надання траншу від 27 червня 2008 року в сумі 380 789 грн 87 коп. (а. с. 75-85).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк посилався на те, що вказане рішення суду відповідачем не виконано, а у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за рамковою угодою та кредитними договорами на дату подання цього позову утворилась заборгованість у розмірі 10 414 108 грн 48 коп. та 1 563 090 грн 49 коп. відповідно.

Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна, складеного суб'єктом оціночної діяльності - ПП «СВ Девелопмент», ринкова вартість майна - житлового будинку № 13, площею 366,7 кв. м та земельної ділянки, площею 0,1200 га по АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_2), які є предметом іпотеки станом на дату оцінки - 30 червня 2015 року, становить 2 597 034 грн та 252 184 грн відповідно.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що з огляду на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за рамковою угодою та кредитними договорами,а також враховуючи відповідність розміру земельної ділянки та загальної площі житлового будинку, які є предметом іпотеки, наданим позивачем документам, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому відсутні підстави для скасування рішення апеляційного суду в цій частині.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги про виселення відповідача, апеляційним судом не враховано, що нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції вказаного вище не врахував та не з'ясував, чи був спірний будинок, який є предметом іпотеки, придбаний за рахунок кредитних коштів, що в свою чергу має суттєве значення для вирішення спору та визначення норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про обґрунтованість позову банку про виселення.

Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення спору в частині вирішення питання про виселення, а тому ухвалене судом апеляційної інстанції рішення в цій частині не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України його слід скасувати в частині вирішення питання про виселення з передачею справи в цій частині на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2015 року в частині позовних вимог про виселення скасувати, справу передати в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Харківської області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М. Мазур

В.І. Мартинюк

В.А. Нагорняк