233 № 233/6625/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

при секретарях Круговій Ю.С., Махоті О.В.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

02 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому зазначила, що 01 вересня 2011 року до неї звернулася відповідачка, яку вона добре знала, бо вони працювали разом, з проханням позичити їй гроші в сумі 60 000 грн., на що вона погодилась. Вони з відповідачкою домовились, що борг буде повернуто 01 вересня 2012 року та 01 вересня 2013 року буде сплачено проценти у розмірі 35% річних від суми позики. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч написала розписку та отримала гроші 60 000 грн., однак, свого зобов*язання до теперішнього часу не виконала. Позивачка неодноразово зверталася до відповідачки з вимогою про повернення боргу, однак це не дало результатів, неможливість повернути гроші ОСОБА_3 пояснювала скрутним матеріальним становищем, що на думку позивачки не є підставою для неповернення боргу. У теперішній час відповідачка уникає спілкування з нею. Позивачка просить стягнути з відповідачки на її користь суму боргу за розпискою від 01 вересня 2011 року у розмірі 60 000 гривень, несплачені 35% річних за користування грошима в загальній сумі 89 235,62 грн. згідно наведеного розрахунку, а всього 149 235,62 грн., відшкодувавши з відповідачки понесені нею судові витрати, пов*язані зі сплатою судового збору, в сумі 1492, 36 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 200 грн.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_4 підтримала заявлений позов, посилаючись на викладені в ньому обставини. Наполягала на тому, що 01 вересня 2011 року нею було позичено ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 60 000 гривень на умовах сплати 35% річних за користування ними, таку проценту ставку запропонувала сама відповідачка. З проханням надати гроші в борг ОСОБА_3 вперше звернулася до неї у серпні 2011 року, пояснюючи таку необхідність тим, що пішла від чоловіка та треба вирішувати питання з житлом. Під час передачі грошей, яка відбулася вдома у позивачки, були присутні вона, відповідачка та співмешканець останньої. Зазначила, що на позичені в неї гроші ОСОБА_3 придбала будинок по вул. Бахмутській (Артемівській), 24, м. Костянтинівки, де тепер і проживає. Вказала, що сама позичила частину грошей у подруги, яка у теперішній час виїхала до Білорусії, щоб зайняти ОСОБА_3 необхідну їй суму та через невиконання своїх зобов*язань відповідачкою змушена постійно працювати у різних місцях, щоб повертати цей борг. У теперішній час відповідачка припинила спілкування, перестала відповідала на дзвінки, а згодом змінила свій номер телефону та подала заяву до органів внутрішніх справ, де звинуватила позивачку у начебто вимаганні від неї грошей, тому їй нарешті стало зрозуміло, що повертати борг добровільно ОСОБА_3 не збирається. Строк позовної давності нею пропущений з цієї поважної причини, оскільки відповідачка постійно вводила її в оману, що продасть будинок та поверне їй гроші, про що давала оголошення до місцевої газети, позивачка цьому вірила, оскільки дійсно бачила такі оголошення. У період з серпня по листопад 2015 року позивачка працювала на зборі яблук без оформлення, бо сама є пенсіонеркою та їй необхідно було заробити гроші для повернення позичених для ОСОБА_3 грошей та оплати правової допомоги та судового збору для подання позову до суду.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що відповідач заперечує факт укладення договору позики з позивачкою та заперечує факт написання даної розписки, а тому грошове зобов*язання перед позивачкою на її думку відсутнє. Посилаючись на ч. 1 ст. 60 ЦПК України, зазначила, що саме позивачка повинна довести суду, що розписка написана та підписана відповідачкою, так як саме позивачка посилається на дану обставину як на підставу своїх вимог та договір позики не посвідчений нотаріально. Факту отримання грошей на умовах позики відповідачка не визнала і не визнає, вважає, що підставою для подання такого позову позивачкою слугував конфлікт на роботі між сторонами у справі, після якого ОСОБА_4 була звільнена вищим керівництвом, а ОСОБА_3 залишилася працювати. Зміна номеру телефону відповідачкою підтверджує факт психологічних знущань з боку позивачки, яка телефоном погрожувала та вимагала повернення неіснуючого на її думку боргу, що призвело до погіршення стану здоров*я ОСОБА_3, яка потрапила в лікарню. Житловий будинок дійсно було придбано ОСОБА_3, однак за кошти, отримані за кредитним договором у банку її співмешканцем, гроші за будинок віддавалися частками. Також, дійсно відповідачкою подавалися оголошення до місцевої газети про продаж будинку, однак з тих підстав, що за станом здоров*я вона не може самостійно обробляти земельну ділянку та доглядати будинок. Зазначила, що строк позовної давності в частині вимог про стягнення боргу в сумі 60 000 грн. позивачкою пропущено без поважних причин. Просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Допитана за клопотанням позивачки свідок ОСОБА_5 пояснила в судовому засіданні, що працювала бригадиром на збиранні яблук та у вересні 2015 року до неї у бригаду прийшла ОСОБА_1, де пропрацювала до кінця жовтня місяця. Одного разу свідок звернулася до ОСОБА_1 з проханням позичити їй гроші, на що та відповідала, що вже позичила знайомій гроші, які та не віддає, тому вона сама змушена підробляти та перебиватися. Кому саме вона зайняла гроші та чи були це її особисті кошти ОСОБА_1 їй не говорила, подробиці свідку не відомі.

Допитана за клопотанням позивачки свідок ОСОБА_6 пояснила в судовому засіданні, що товаришує з позивачкою, від якої останнім часом періодично чула, що приблизно три роки тому вона позичила гроші знайомій, яка їх не повертає, тому позивачка, яка є пенсіонеркою, змушена працювати та віддавати ці гроші, які сама частково зайняла в інших людей. Свідок була присутня при телефонній розмові позивачки з боржником, яка запевняла, що гроші поверне, коли продасть свій будинок. Позивачка розшукала оголошення про продаж будинку в газеті та показувала їх свідкові. Свідку відомо, що у вересні 2015 року позивачка влаштувалася на роботу по збору яблук, а перед тим працювала на польових роботах.

Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідачки, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що 01 вересня 2011 року відповідач ОСОБА_3 написала розписку про те, що отримала у борг від ОСОБА_1 60 000 гривень, які зобов*язується повернути до 01 вересня 2012 року; сума відсотків складає 35%, які зобов*язується повернути 01 вересня 2013 року (а.с. 5, 55).

Оригінал розписки від 01 вересня 2011 року наданий позивачкою у справі, досліджений в судовому засіданні та приєднаний до матеріалів справи (а.с. 55). При цьому, суд відзначає, що зазначені ОСОБА_3 у розписці відомості: паспорт серія ВС № 448134, виданий 19 вересня 2000 року Костянтинівським МВ ГУМВС України в Донецькій області, ІНН НОМЕР_1 (а.с. 55), збігаються з даними, наданими у порядку ч. 3 ст. 122 ЦПК України на запит суду Костянтинівським МВ ГУДМС України в Донецькій області від 05 грудня 2015 року (а.с. 12), а також з номером облікової картки платника податків, вказаним у договорах купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, наданих представником відповідача (а.с. 71-72, 75-76).

Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, про що наголошено у Правовій позиції Верховного суду України у справі № 6-79 цс 14 від 02 линя 2014 року.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що наявна у ОСОБА_1 розписка від 01 вересня 2011 року, оригінал якої приєднаний до матеріалів справи та досліджений в судовому засіданні, є належним та достатнім доказом існування договору позики, отримання ОСОБА_3 грошових коштів та невиконання нею своїх обов*язків із повернення позики.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов*язання, на вимогу кредитора зобов*язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем наведено розрахунок процентів від суми позики у розмірі 35% річних за формулою: сума боргу 60 000 грн. х кількість днів у відповідному місяці х 35% : кількість днів у відповідному році (а.с. 3-4), що перевірений судом і є вірним, не спростований та не оспорювався представником відповідача, загальна сума процентів у період часу з 01 вересня 2011 року по 30 листопада 2015 року включно становить 89 235, 62 грн.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Будь-яких належних та допустимих доказів щодо оспорення договору позики відповідач та його представник суду не надали.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до правил статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов*зана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тощо.

Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що саме позивачка повинна довести суду, що розписка написана та підписана відповідачкою, бо на неї в даному випадку законом покладено тягар доказування, оскільки позивачкою на обґрунтування своїх вимог про стягнення суми боргу за договором позики суду надано оригінал розписки від 01 вересня 2011 року, написання та підписання, а також факт одержання грошей заперечується відповідачкою, яка на думку суду повинна на виконання вимог ст. 60 ЦПК України довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.

У судовому засіданні судом позивачці, яка не підтримала раніше заявлене клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, та представнику відповідача було роз*яснено право звернутися до суду із заявою про призначення експертизи до закінчення розгляду справи по суті, однак таке клопотання від представника відповідача до суду не надійшло.

В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженими певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що купівля землі та житлового будинку (а.с. 71-78) відповідачкою ОСОБА_3 відбулася за рахунок кредитних котів, отриманих за кредитними договорами від банку її співмешканцем (а.с. 79-91), клопотання про допит якого в якості свідка до суду не надходило, оскільки вони не спростовують доводів позивача про укладення договору позики у вигляді розписки позичальника та невиконання ОСОБА_3 своїх зобов*язань за ним.

З тих самих підстав суд не бере до уваги доводи представника відповідача в судовому засіданні про те, що позивачкою на її думку не доведено наявність у неї на час надання у борг 60 000 грн. такої суми коштів, оскільки вона давно не працює, а також факту позичення частини грошей для ОСОБА_3 в борг у третьої особи.

Посилання представника відповідача на те, що даний позов ОСОБА_1 подано на підставі конфлікту, що виник між сторонами у справі при спільній праці на підприємстві, суд не приймає до уваги, оскільки ці обставини в силу ст. 11 ЦПК України не розглядаються судом в межах заявлених вимог.

Таким чином, суд дійшов висновку, що при розгляді справи відповідачем та її представником не надано належних та допустимих доказів у підтвердження відсутності у ОСОБА_3 грошового зобов*язання перед ОСОБА_1

Стосовно заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_1 в частині стягнення коштів з відповідача у сумі 60 000 грн (а.с. 92-94) та заяви позивачки про визнання причини пропущення строку звернення до суду поважною та його поновлення (а.с. 58-59), суд зазначає наступне.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як зазначено в Інформаційному листі ВССУ № 10-70/0/4-13 від 16 січня 2013 року «Про окремі питання застосування строків позовної давності» заява позивача про поновлення строку позовної давності (частина п'ята статті 267 ЦК України) не означає, що подана заява (відповідачем) про застосування позовної давності, тобто про сплив позовної давності, є наслідком відмови в позові, якщо він обґрунтований.

З врахуванням наведеного вище суд вважає, що доводи представника відповідача про те, що строк позовної давності ОСОБА_1 пропущено без поважних причин, оскільки про порушення її права їй стало відомо 02 вересня 2012 року, не знайшли свого підтвердження, оскільки як встановлено в судовому засіданні та вбачається з заяви ОСОБА_1 (а.с. 58-59), її пояснень у судовому засіданні, підтверджується показаннями свідків у справі, ОСОБА_1 у досудовому порядку зверталася до ОСОБА_3 з вимогою про повернення грошей та отримувала обіцянки їх повернення після продажу будинку (а.с. 60-62), факт виставлення на продаж якого визнано представником відповідача у судовому засіданні. Крім того, суд враховує проміжок часу, у який допущено пропущення позовної давності позивачкою у справі, а також встановлений в судовому засіданні факт зайнятості позивачки ОСОБА_1 на роботах по збору яблук з метою, в тому числі, одержання можливості сплатити судовий збір у встановленому законом розмірі при пред*явлення позову до суду та оплатити витрати на правову допомогу. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність визнання поважними причин пропущення ОСОБА_1 позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Оцінивши сукупність обставин, що склалися в даній справі та надані на їх підтвердження докази, суд приходить до висновку про те, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються ст. ст. 1046-1049 ЦК України, відповідач належним чином своїх зобов*язань не виконала та порушене право позивачки підлягає захисту, а позов задоволенню, та сума боргу у розмірі 60 000 гривень, нараховані відсотки у розмірі 89 235,62 грн., а всього 149 235,62 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ст.88 ЦПК України у зв*язку із задоволенням позову в повному обсязі судові витрати по справі підлягають відшкодуванні на користь позивача з відповідача.

На підставі ст.ст. 257, 267, 525, 526, 545, 625, 1046, ч.2 ст.1047, 1048, 1049, ч.1 ст.1051 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати поважними причини пропущення ОСОБА_1 позовної давності при зверненні до суду за захистом цивільного права.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою від 01 вересня 2011 року у розмірі 60 000 гривень, нараховані відсотки в розмірі 89235 гривень 62 копійки, а всього 149 235 (сто сорок дев*ять тисяч двісті тридцять п*ять) гривень 62 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати, пов*язані із сплатою судового збору, у розмірі 1492 (одна тисяча чотириста дев*яносто дві) гривні 36 копійок, та витрати на правову допомогу в розмірі 200 (двісті) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті в нарадчій кімнаті та проголошені у

судовому засіданні 24 лютого 2016 року. Повний текст рішення суду виготовлений 29 лютого 2016 року.

Суддя