Справа №265/5720/16-ц
Провадження №2/265/2207/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Глафіри Іванівни, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про надання йому додаткового строку для прийняття спадщини за правом представлення, посилаючись на те, що 23 січня 2016 року помер батько позивача, ОСОБА_6. При цьому раніше, 4 вересня 2015 року помер батько ОСОБА_6 та дідусь позивача ОСОБА_7. Вказував, що після смерті ОСОБА_7 залишилась спадщина, 1/2 частки якої померлий заповідав своєму сину, ОСОБА_6, та яка складається з АДРЕСА_1. Вказував, що на підставі наведеного він має право на спадкування частки спадкового майна після смерті дідуся, оскільки його батько не встиг вступити у спадкові права за заповітом дідуся позивача. Зазначав, що на спадкове майно також претендують відповідачі. При цьому на підставі спадкової трансмісії, внаслідок смерті батька позивача, ОСОБА_1 отримав право вступити у спадщину за правом представлення протягом 3-х місяців після смерті ОСОБА_8, який помер 23 січня 2016 року, тобто до 23 квітня 2016 року. Однак він не встиг подати заяву до нотаріусу з поважних причин через те, що перебував за межами України з 20 серпня 2015 року по 3 вересня 2016 року, де працював у Китаї за контрактом. Раніше він не міг повернутися до України через підписаний ним контракт про роботу та значну вартість перельоту з Китаю. Оскільки відповідачі не погодились добровільно надати йому можливість подати заяву про прийняття спадщини за правом представлення після смерті його батька, то просив суд надати йому додатково тримісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 за правом представлення внаслідок смерті ОСОБА_6, визнавши причини такого пропуску поважними.

За уточненими позовними вимогами позивач просив суд також встановити факт належності ОСОБА_6 заповіту ОСОБА_7 від 15 жовтня 2014 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 1-443.

В судове засідання позивач не зявився, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у його відсутність, наполягаючи при цьому на задоволенні позову та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачка, ОСОБА_9, в судове засідання не зявилась, надавши заяву з проханням вирішити спір у її відсутність, заперечуючи при цьому проти надання позивачу додаткового строку для прийняття спадщини. Так вказувала, що ОСОБА_1 пропустив такий строк без поважних причин, бо він знав про те, що його дідусь та батько померли, однак у передбачений строк заяву про прийняття спадщини не подав. Також вказувала, що він, перебуваючи за межами країни, не був позбавлений звернутись до консульства України та надіслати заяву про прийняття спадщини до м. Маріуполя.

Інші відповідачі, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5, 1999 р. н., а також сам неповнолітній ОСОБА_5, в судове засідання не зявились повторно за невідомих суд причин, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, від яких також не надійшло заяв про розгляд справи у їх відсутність.

Згідно із ч. 4 ст. 169 ЦПК України в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановляючи заочне рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

При цьому за ч. 2 ст. 224 ЦПК України в разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

На підставі ОСОБА_10 від 1 травня 2007 року Верховного Суду України «Узагальнення практики ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах» вбачається, що в разі надходження від відповідача заяви про розгляд справи у його відсутності суд не вправі ухвалювати заочне рішення. Ця умова не передбачена в ст. 224 ЦПК, однак випливає зі змісту ст. 169 ЦПК, відповідно до якої неявка відповідача в судове засідання, якщо від нього надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, не є перешкодою для розгляду справи в загальному порядку. Тому підстав для заочного розгляду справи в такому випадку немає. Суд за таких обставин розглядає справу у загальному порядку.

Таким чином, незважаючи на наявність заяви від позивача з проханням ухвалити рішення суду у заочному порядку відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд зазначає, що для цього відсутні законні підстави через наявність у справі заяви від одного з відповідачів, ОСОБА_9, яка просила провести розгляд цієї справи у її відсутність.

Вивчивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ст. ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ч. 1 ст. 1233 ЦК заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

На підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до ст. 1261 ЦК в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За ч. 1 ст. 1266 ЦК внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

На підставі ч. 5 ст. 1266 ЦК, якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

За ч. 1 ст. 1267 ЦК частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно із ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину.

Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

При цьому за ч. 2 ст. 1269 ЦК заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

На підставі ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За ч. 2 ст. 1272 ЦК за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини.

Натомість відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1276 ЦК, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо ж строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

При цьому на підставі п. 5.3 ОСОБА_10 Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що спадкування за правом представлення має місце у випадках за ст. 1266 ЦК, за умови якщо спадкоємець 1-3 черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини, тому норми ст. 1266 ЦК застосовуються лише щодо відносин при спадкуванні за законом. В свою чергу спадкування за правом спадкової трансмісії, в порядку переходу права на прийняття спадщини за ст. 1276 ЦК, застосовується, якщо спадкоємець був живим на час відкриття спадщини, проте помер, не встигнувши прийняти спадщину чи відмовитись від неї, та спадкування за правом спадкової трансмісії застосовується при спадкуванні як за законом, так і за заповітом.

Відповідно до ст. 1280 ЦК, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (ч. ч. 2, 3 ст. 1272 ЦК), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації.

Згідно із ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

При цьому на підставі п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому ст. 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно певний період часу з моменту набрання судовим рішенням законної сили, протягом якого спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину в наданий судом додатковий строк, має право звернутися до суду з вимогами про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, якщо спадкоємці, які прийняли спадщину, не дають згоду на внесення нотаріусом за місцем відкриття спадщини цих змін. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

У судовому засіданні було встановлено, що 23 січня 2016 року помер ОСОБА_6 у віці 58 років, сином якого є позивач, ОСОБА_1, 30 червня 1993 р. н., що вбачається: з копії свідоцтва про смерть, виданого Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області, актовий запис № 145 від 23 січня 2016 року; з копії свідоцтва про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського райвиконкому міста Маріуполя, актовий запис № 565 від 13 липня 1993 року; з паспорту позивача серія ВК № 639029, виданого 15 серпня 2009 року Орджонікідзевським РВ ММУ ГУ МВС України в Донецькій області (а. с. 4, 5, 6-8).

Відповідно до відповіді Четвертої державної нотаріальної контори м. Маріуполя вбачається, що відносно майна померлого 23 січня 2016 року ОСОБА_6 була заведена спадкова справа за заявою ОСОБА_9 Глафіри Іванівни. Свідоцтва про право на спадщину не видавались (а. с. 32).

В свою чергу з матеріалів спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_7 помер 4 вересня 2015 року, дружина якого ОСОБА_7 Глафіра Іванівна, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Орджонікідзевським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1531 від 5 вересня 2015 року; свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Орджонікідзевським відділом репарації актів цивільного стану міста Маріуполя, актовий запис № 201 від 23 червня 1995 року; паспортом ОСОБА_7 Глафіри Іванівни серія ВЕ № 442730, виданого 6 лютого 2002 року Орджонікідзевським РВ ММУ ГУ МВС України в Донецькій області (а. с. 68-86).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 5 травня 1994 року згідно із розпорядженням № 20012 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яке в свою чергу було зареєстровано Маріупольським БТІ 14 березня 1996 року, вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_7 Глафіра Іванівна власники по 1/2 кожний АДРЕСА_1 (а. с. 77, 80).

Згідно із заповітом від 15 жовтня 2014 року, посвідченим нотаріально, реєстр № 1-443, ОСОБА_7 заповідав усе належне йому на момент смерті майно в рівних частках ОСОБА_8, 4 травня 1957 р. н., та ОСОБА_2, 20 січня 1963 р. н. (а. с. 72).

Набуття ОСОБА_2 Глафірою Іванівною після смерті 4 вересня 2015 року ОСОБА_7 в порядку спадкування за законом на підставі ст. 1241 ЦК, як непрацездатної, права власності на 4/48 частки на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 квітня 2016 року, реєстр нотаріуса № 1-235; а також в порядку спадкування за заповітом від 15 жовтня 2014 року права власності на 5/48 частки на АДРЕСА_1 згідно із ст. 1276 ЦК, як спадкоємиці за законом після смерті її сина, ОСОБА_8, який помер 23 січня 2016 року та мав спадкові права на 5/24 частки такого нерухомого майна після смерті ОСОБА_7, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 7 червня 2016 року, реєстр нотаріуса № 1-357, - підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 квітня 2016 року із витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 7 червня 2016 року із витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі (а. с. 14-16, 81-82, 84-85).

В свою чергу набуття ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом від 15 жовтня 2014 року після смерті 4 вересня 2015 року ОСОБА_7 права власності на 10/48 частки на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 квітня 2016 року, реєстр нотаріуса № 1-236, підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 квітня 2016 року із витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі (а. с. 14-16, 82-83).

Крім цього з матеріалів спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_11 також вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/48 частки на АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 на підставі ст. 1276 ЦК, як неповнолітньому сину померлого ОСОБА_6, не було видано, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 7 червня 2016 року та заявами ОСОБА_9 ро прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину (а. с. 69, 71, 84).

На підставі вивчених письмових доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що у заповіті від 15 жовтня 2014 року спадкоємцем щодо майна заповідача, ОСОБА_7, який помер 4 вересня 2015 року, є його син ОСОБА_6, який помер 23 січня 2016 року, незважаючи на те, що у такому заповіті прізвище ОСОБА_6 помилково вказано, як «Флашнер» замість «Флашнєр».

Таким чином вимоги ОСОБА_1, сина ОСОБА_6, який помер 23 січня 2016 року, підлягають задоволенню щодо встановлення факту належності ОСОБА_6 заповіту ОСОБА_7 від 15 жовтня 2014 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 1-443.

Суд також зазначає, що в судовому засіданні було встановлено, оскільки 23 січня 2016 року помер ОСОБА_6, син померлого 4 вересня 2015 року ОСОБА_7, то на підставі ст. 1276 ЦК строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 у спадкоємців ОСОБА_6 становив три місяці, тобто до 23 квітня 2016 року, бо станом на 23 січня 2016 року строк, що залишився для прийняття спадщини ОСОБА_7, був менше трьох місяців.

При цьому право на прийняття в такому випадку спадщини здійснювалось спадкоємцями на загальних підставах.

Суд зауважує, що ОСОБА_1 в суді довів, що він є спадкоємцем свого батька, ОСОБА_6, який помер 23 січня 2016 року, який в свою чергу був спадкоємцем за заповітом ОСОБА_7, який помер 4 вересня 2015 року.

Також суд встановив, що ОСОБА_6 помер після відкриття спадщини ОСОБА_7, тому не встиг її прийняти, через що право ОСОБА_6 на прийняття належної йому частки спадщини ОСОБА_7 перейшло на підставі спадкової трансмісії до спадкоємців ОСОБА_6, серед яких позивач.

На підставі переліченого право спадкування майна, що залишилось після смерті ОСОБА_7, через смерть 23 січня 2016 року батька позивача на підставі спадкової трансмісії набув й ОСОБА_1

Вирішуючи питання щодо наявності поважних причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини за спадковою трансмісією, суд зазначає, що на підставі закордонного паспорту позивача (ЕР № 743813), виданого 18 лютого 2013 року, вбачається, що ОСОБА_1 з 20 серпня 2015 року по 2 вересня 2016 року перебував в Китаї, що також підтверджується Китайськими візами позивача № 12990923, № 06696267 та № 06900869 (а. с. 9-10).

Крім цього на підставі відповіді від 6 грудня 2016 року на ухвалу суду Державної прикордонної служби України вбачається, що за базою даних прикордонної служби у період з 23 січня 2016 року по 3 вересня 2016 року ОСОБА_1, 30 червня 1993 р. н., перетинав кордон України лише 3 вересня 2016 року, вїхавши таким чином в країну на підставі закордонного паспорту (ЕР № 743813).

Таким чином у судовому засіданні було встановлено, що у передбачений законом тримісячний строк, до 23 квітня 2016 року, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 позивач заяву до нотаріальної контори не подав.

При цьому у судовому засіданні сторони по справі не дійшли згоди на подання заяви позивачем про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7

Натомість суд вважає, що в суді позивач довів поважність з обєктивних причин пропуску ним тримісячного строку для прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_1 був фактично позбавлений можливості подати особисто заяву про прийняття спадщини після смерті 23 січня 2016 року свого батька, бо перебував далеко за межами України.

Таким чином суд зазначає, що оскільки після відкриття спадщини необхідно вчинити певні дії, які б свідчили про прийняття спадкоємцем спадщини, якою визнається подача заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, то позивач, враховуючи його юний вік, був фактично позбавлений можливості звернутись із заявою до нотаріуса для прийняття спадщини на спадкове майно після смерті ОСОБА_7

Враховуючи, що тримісячний строк для прийняття спадщини для позивача після смерті його батька сплив, то на підставі поважності пропуску такого строку, суд вважає, що ОСОБА_1 можна визначити додатково двомісячний строк, який буде на думку суду достатнім для подання ним заяви до нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, який помер 4 вересня 2015 року, на підставі спадкової трансмісії відповідно до ст. 1276 ЦК.

При цьому суд зазначає, що оскільки в судовому засіданні було встановлено поважність причин пропуску позивачем строку на подання заяви про прийняття спадщини, то доводи заперечень ОСОБА_9 є неспроможними.

Також суд зазначає, що оскільки в суді було встановлено, що фактично у ОСОБА_12 виникло право на спадкування ним на підставі спадкової трансмісії 5/24 часток АДРЕСА_1 в рівних частках разом із іншими спадкоємцями за законом після смерті батька позивача, тобто разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_5, 1999 р. н., то відповідно вимоги, заявлені позивачем до інших відповідачів, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Крім цього, оскільки в судовому засіданні не було підтверджено спорідненість померлого 23 січня 2016 року ОСОБА_6 із ОСОБА_5, а так само - спорідненість ОСОБА_5 із ОСОБА_4, то на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачки, ОСОБА_9, підлягає стягненню на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених судом вимог в сумі 137,80 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_9 Глафіри Іванівни, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задовольнити частково.

Встановити факт належності ОСОБА_6, який помер 23 січня 2016 року, заповіту від 15 жовтня 2014 року від імені ОСОБА_7, який помер 4 вересня 2015 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 1-443.

Визначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, як спадкоємцю померлого 23 січня 2016 року ОСОБА_6, через спадкову трансмісію додатково двомісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті 4 вересня 2015 року ОСОБА_7.

У задоволені решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 Глафіри Іванівни, зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 137,80 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя