Справа № 415/6160/16-ц
Провадження № 2/415/2521/16
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
з а о ч н е
19.12.16 року Лисичанський міський суд Луганської області в складі:
головуючого судді Чернобривко Л.Б.
при секретарі судового засідання Дьоміновій О.М
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Лисичанську цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
у с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до Лисичанського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 16червня 2013 року позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 12 400 грн. під 24% річних. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач надав позивачу розписку про отримання грошових коштів з кінцевим терміном повернення грошових коштів 16 грудня 2013 року. На час подання позовної заяви відповідач кошти не повернув. Таким чином, вважає, що відповідач прострочив виконання зобовязання, тому зобовязаний повернути суму боргу, 24% річних за час користування позикою з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми, що разом становить 35 065,91 грн.
Позивач в судове засідання не зявився, в наданій заяві позов підтримав, просив суд розглядати справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання не зявилася, про причину неявки суд не повідомила, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином шляхом надіслання судових повісток, клопотання відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 3 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Матеріалами справи встановлено, що згідно розписки від 16 червня 2013 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 12 400 гривень. Зобовязався повернути гроші до 16 грудня 2013 року (а.с.8).
Таким чином, встановлено, що відповідач свої зобовязання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу у передбачений строк не повернув.
За таких обставин, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1, згідно з договором позики від 16.06.2013 року, а тому вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики від 16.06.2013 року.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи вимоги ст. 360-7 ЦПК України і відповідно до правового висновку наданого Верховним судом України при розгляді справи № 6-1891цс15 від 11.11.2015р. відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання банку в розмірі та на умовах, визначених договором банківського вкладу (депозиту), припинилися у строк, установлений цим договором. Однак закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Договір банківського вкладу не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за договором після закінчення терміну його дії.
Таким чином, враховуючи вимоги ст. 360-7 ЦПК України, суд приходить до висновку, що вимоги позивача і додані розрахунки заборгованості інфляційних витрат підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 06.09.2016 року про сплату судового збору у розмірі 551,20 грн.
Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 551,20 грн.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 224-226, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 11, 206-208, 509, 526, 530, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Л.Б. Чернобривко