№ 201/3322/16- ц
провадження 2/201/1437/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та витрат і за зустрічним позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03 березня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та витрат, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. 05 квітня 2016 року ОСОБА_3 заявила зустрічний позов про визнання права власності, ухвалою суду вказані позови були обєднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач ОСОБА_1 в своїх позовних вимогах посилається на те, що в листопаді 2015 року з відповідачкою ОСОБА_2 уклали договір про надання послуг, згідно якого вказана відповідачка взяла на себе зобовязання провести консультації та вирішити питання про реєстрацію прав відповідачів на нерухоме майно, був обовязок і сплатити грошові кошти. Але свої зобовязання відповідач не виконала, кошти не сплатила, на вимогу позивачки виконати своє вказане зобовязання відповідала відмовою. Відповідачка взагалі ставить під сумнів належність саме позивачеві права власності на обумовлені будівлі та споруди. Позивач посилається і на те, що згідно ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отже позивач вважає, що відповідачі неналежним чином виконали зобовязання і повинні відшкодувати їй 10000 грн., оскільки все нею зроблено правильно і згідно закону. Просила стягнути з відповідачів вказану суму коштів, задовольнивши позов в повному обсязі. Зустрічний позов не визнала, вважає його безпідставним і просила в його задоволенні відмовити в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і їх представник в судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні до суду первісні позовні вимоги не визнали, вважаючи їх безпідставними і не обґрунтованими та просили в задоволенні цього позову відмовити; зустрічний позов підтримали, вважали його правильним і законним та просили його задовольнити, справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону і справу слухати без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів і їх представника відповідно до ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає зустрічні позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 03 листопада 2015 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, яка усно зобовязалася підготувати документи для ОСОБА_1 та ОСОБА_1 був укладений договір про надання послуг за №11/01, згідно якого позивач зобовязувалася провести відповідні консультації та здійснити реєстрацію права власності за відповідачем на нерухоме майно, а саме, садовий будинок А-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), садовий будинок Б-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), В лазня, Г- вартова, Д - навіс, № 1-10, І споруди, мостіння, що знаходяться на земельній ділянці площею 0.2509 га, розташованою за межами населеного пункту м. Підгородне, Дніпропетровського району Дніпропетровської області під кадастровим номером :01:147:0398. Згідно пункту 4.2. вказаного договору про надання послуг відповідачі зобовязалися на протязі 5 банківських днів з дати підписання договору сплатити грошові кошти у розмірі 10 000. 00 грн.. Свої зобовязання щодо сплати грошових коштів у розмірі 10 000.00 грн. за договором про надання послуг, відповідачами не виконано до теперішнього часу, чим порушено строк виконання обовязків, встановлений п.4.2. Договору про надання послуг. На думку позивачки, цим порушено її права і 02 січня 2015 року позивач звернулася до відповідачів з вимогою сплатити грошові кошти у розмірі 10 000.00 грн. Однак відповіді на цей лист отримано не було. Цей факт, на її думку, свідчить про неналежне виконання стороною своїх обовязків по договору. Позивача вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону. Звернення до органів місцевого самоврядування ні до чого не призвели.

Відповідачі з вказаним не погодились з огляду на наступне: пунктом 1.2. договору про надання послуг був встановлений термін проведення реєстрації прав власності до 01 січня 2016 року. Однак у зазначений строк свої зобов'язання до договору ОСОБА_1 не виконала. Даний факт вона пояснила відсутністю правовстановлювального документу, який підтверджує право власності на нерухоме майно та на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на майно згідно переліку документів, зазначених у статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Але перед укладенням договору про надання послуг відповідачі неодноразово вказували на перелік наявних документів щодо реєстрації права власності. При цьому у ОСОБА_1 ніяких зауважень з цього приводу не виникло. Тому невиконання ОСОБА_1 своїх обов'язків по договору про надання послуг, на думку відповідачів, є незаконним, а вимагання сплати грошових коштів у розмірі 10000.00 грн. є безпідставними та такими, на їх думку, що не підлягають задоволенню. З огляду на вказане вимушені були звернутися до суду з своїми вимогами, вважаючи саме їх правильним і законним та просили їх задовольнити.

Отже, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і сторони вимушені були звернутися до суду з позовами.

Суд вважає зустрічні позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні зясовано, що дійсно 03 листопада 2015 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, яка усно зобовязалася підготувати документи для ОСОБА_1 та ОСОБА_1 був укладений договір про надання послуг за №11/01, згідно якого позивач зобовязувалася провести відповідні консультації та здійснити реєстрацію права власності за відповідачем на нерухоме майно, а саме - садовий будинок А-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), садовий будинок Б-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), В лазня, Г- вартова, Д - навіс, № 1-10, І споруди, мостіння, що знаходяться на земельній ділянці площею 0.2509 га, розташованою за межами населеного пункту м. Підгородне, Дніпропетровського району Дніпропетровської області під кадастровим номером :01:147:0398. Згідно пункту 4.2. вказаного договору про надання послуг відповідачі зобовязалися на протязі 5 банківських днів з дати підписання договору сплатити грошові кошти у розмірі 10 000. 00 грн.; пунктом 1.2. договору про надання послуг був встановлений термін проведення реєстрації прав власності до 01 січня 2016 року. Однак у зазначений строк свої зобов'язання до договору ОСОБА_1 не виконала. Даний факт вона пояснила відсутністю правовстановлювального документу, який підтверджує право власності на нерухоме майно та на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на майно згідно переліку документів, зазначених у статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Але перед укладенням договору про надання послуг відповідачі неодноразово вказували на перелік наявних документів щодо реєстрації права власності. При цьому у ОСОБА_1 ніяких зауважень з цього приводу не виникло.

Згідно ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, у тому числі є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У той же час, ст. 615 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом.

Також ОСОБА_1 ставить під сумнів наявність у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно. З метою доведення свого права власності на нерухоме майно нерухомого майна, а саме: садовий будинок А-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), садовий будинок Б-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), В лазня, Г- вартова, Д - навіс, № 1-10, І споруди, мостіння, що знаходяться на земельній ділянці площею 0.2509 га, розташованою за межами населеного пункту м. Підгородне, Дніпропетровського району Дніпропетровської області під кадастровим номером :01:147:0398, позивачі підтвердили наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, НАМ № 499128396 реєстровий № 396 від 19 березня 2015року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та зареєстрованого у реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 березня 2015року, належить земельна ділянка площею 0.2509 га, розташована за межами населеного пункту м. Підгородне, Дніпропетровського району Дніпропетровської області під кадастровим номером :01:147:0398 на праві спільної часткової власності.

З моменту придбання земельної ділянки вони збудували на ній нерухоме майно, а саме: садовий будинок А-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), садовий будинок Б-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), В лазня, Г- вартова, Д - навіс, № 1-10, І споруди, мостіння, оскільки вважали з відповідних правових підстав, своєю власністю. Згідно із ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону.

З викладеного вбачається, що здійснивши будівництво вказані позивачі здійснили лише розпорядження своєю приватною власністю за власним розсудом і ніяким чином не порушив прав та інтересів будь-яких фізичних чи юридичних осіб.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Виходячи з викладеного вбачається, що побудовані позивачами обєкти є обєктом самочинного будівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України: «Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», під державною реєстрацією речових прав розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Рішення суду про визнання права власності є правовстановлюючим документом, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV, що регулює відносини, повязані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, до правовстановлюючих документів на нерухоме майно відносяться судові рішення, що набрали законної сили.

Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Постанови КМУ «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 17 жовтня 2013 року № 868, рішення судів про визнання права власності на обєкти нерухомого майна є правовстановлюючим документом, на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на таке майно.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобов'язань, заподіяння особистої чи майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення можливе встановленням фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають обєктивні підстави вважати, що зустрічний позов підлягає задоволенню повністю.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач за зустрічним позовом або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивачів. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не згоди з деякими положеннями вказаних позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та витрат відмовити та визнати за ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) право власності на 1/2 нерухомого майна, а саме: садовий будинок А-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), садовий будинок Б-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою 84.0 кв. м.), В лазня, Г- вартова, Д - навіс, № 1-10, І споруди, мостіння, що знаходяться на земельній ділянці площею 0.2509 га, розташованою за межами населеного пункту м. Підгородне, Дніпропетровського району Дніпропетровської області під кадастровим номером :01:147:0398, визнати за ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) право власності на 1/2 нерухомого майна, а саме: садовий будинок А-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), садовий будинок Б-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою 84.0 кв. м.), В лазня, Г- вартова, Д - навіс, № 1-10, І споруди, мостіння, що знаходяться на земельній ділянці площею 0.2509 га, розташованою за межами населеного пункту м. Підгородне, Дніпропетровського району Дніпропетровської області під кадастровим номером :01:147:0398.

Таким чином суд вважає, що зустрічні позовні вимоги про визнання права власності в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, а первісні вимоги не обґрунтовані, не доведені і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 58, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 15, 16, 182, 202, 317, 319, 321, 328, 331, 376, 392, 509, 525, 526, 615 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 10 Закону України № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та витрат відмовити.

Визнати за ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) право власності на 1/2 нерухомого майна, а саме: садовий будинок А-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), садовий будинок Б-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою 84.0 кв. м.), В лазня, Г- вартова, Д - навіс, № 1-10, І споруди, мостіння, що знаходяться на земельній ділянці площею 0.2509 га, розташованою за межами населеного пункту м. Підгородне, Дніпропетровського району Дніпропетровської області під кадастровим номером :01:147:0398.

Визнати за ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) право власності на 1/2 нерухомого майна, а саме: садовий будинок А-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою площею 84.0 кв. м.), садовий будинок Б-2 загальною площею 165.6 кв. м. (житловою 84.0 кв. м.), В лазня, Г- вартова, Д - навіс, № 1-10, І споруди, мостіння, що знаходяться на земельній ділянці площею 0.2509 га, розташованою за межами населеного пункту м. Підгородне, Дніпропетровського району Дніпропетровської області під кадастровим номером :01:147:0398.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -