Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/975/16-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Жигановської О.С., Зарицької Г.В.

з участю секретаря судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Вертокиївська сільська рада Житомирського району Житомирської області, про визнання договору дійсним та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку №6-а, що розташований по вул.Тихій в с.Вертокиївка Житомирського району Житомирської області, укладений 13.03.2003 року між нею та ОСОБА_2 та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу зазначеного будинку. Позивач зазначає, що сторони дійшли згоди про ціну в 3000 грн. та істотні умови укладеного договору купівлі-продажу будинку і позивач сплатила відповідачу кошти за придбання будинку в сумі 3000 грн., на підтвердження чого відповідач надала їй розписки та пообіцяла згодом нотаріально посвідчити укладений договір. Однак, на даний час відповідач відмовляється від нотаріального посвідчення укладеного договору, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. На підтвердження своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції помилково застосовано норми ЦК України від 16.01.2003 року, який набрав чинності 01.01.2004 року, оскільки спірні правовідносини виникли на момент дії ЦК Української РСР (1963 року). Слід було застосувати ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року. До того ж судом не враховано те, що спірний будинок було відремонтовано за кошти ОСОБА_1 і на даний час в ньому проживає її сімя, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою з Вертокиївської сільської ради Житомирського району Житомирської області та копією технічного паспорту на спірний будинок.

Позивач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги і пояснили, що у 2003 році сторони домовилися на сплату 3000 грн., але позивачем було сплачено 2000 грн. Іншу частину ціни домовились сплатити на час укладення договору, оскільки у відповідача не було правовстановлюючих документів на будинок. Кому належав будинок, їй не було відомо. У 2015 році відповідач оформила документи на спірний будинок у порядку спадкування, однак поставила вимогу про сплату додатково 15000 грн., що вона і зробила. У нотаріуса договір не посвідчують за відсутністю коштів.

Представник третьої особи підтримала апеляційну скаргу і пояснила, що їй, як сільському голові, відомо про проживання в спірному будинку сімї позивача. ОСОБА_2 зареєструвала за собою право на будинок в порядку спадкування після смерті сина у 2015 році.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції застосував норми ст.ст.220, 640 ЦК України і вважав неможливим визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним у судовому порядку у звязку із необхідністю його державної реєстрації.

Такий висновок суду зроблено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, судом встановлено, що 13.03.2003 року між СГВК «Вертокиївка» та ОСОБА_3 (чоловіком позивача) укладено договір про надання безвідсоткової позики в сумі 640 грн. для купівлі жилого будинку.

Згідно копій розписок від 13.03.2003 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2000 грн. за проданий нею жилий будинок в с.Вертокиївка Житомирського району.

Рішенням Вертокиївської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 27 від 13.05.2014 року позивачу відмовлено у наданні в оренду земельної ділянки площею 0,25 га, що знаходиться в с.Вертокиївка Житомирського району Житомирської області по вул.Тихій, у звязку з тим, що зазначена нерухомість належала померлому ОСОБА_4 і, на час ухвалення такого рішення, оформлюється спадщина його матірю ОСОБА_2, тобто відповідачем за даним позовом.

Відповідно до змісту довідки №56 від 22.01.2015 року, виданої виконавчим комітетом Вертокиївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, згідно запису у погосподарській книзі №6, житловий будинок № 6-а по вул.Тихій в с. Вертокиївка Житомирського району Житомирської області, рахується за ОСОБА_2.

Згідно довідки №420 від 19.06.2015 року, виданої цією ж сільською радою, позивач разом з сімєю з 2003 року без реєстрації проживає у житловому будинку № 6-а. по вул.Тихій в с.Вертокиївка та користується земельною ділянкою за цією ж адресою, а також сплачує земельний податок.

24.06.2015 року на імя позивача виготовлено технічний паспорт на спірний житловий будинок. Вартість зазначеного обєкту нерухомості, станом на 21.03.2016 року, становить 68 757 гривень.

26.04.2016 року відповідач видала позивачу розписку про отримання грошей за договором купівлі-продажу спірного житлового будинку. Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 26.04.2016 року отримала від ОСОБА_1 15 000 гривень за проданий житловий будинок.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За змістом позовної заяви договір купівлі-продажу між сторонами укладено 13.03.2003 року, тобто правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, а тому застосування судом першої інстанції норм останнього є помилковим.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 44 ЦК УРСР 1963 року у письмовій формі повинні укладатись угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

Форма договору купівлі-продажу передбачена ст. 227 ЦК УРСР. За положеннями вказаної норми договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Статтею 46 ЦК УРСР 1963 року передбачено наслідки недодержання простої письмової форми. Згідно вказаної норми недодержання простої письмової форми, що вимагається законом, позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, дійсність договору купівлі-продажу з підстав, передбачених ст..47 ЦК УРСР, має доводитись письмовими доказами.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

При вирішенні даного спору слід встановити причини ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, зясувати питання за яких умов не був у встановленому законом порядку нотаріально посвідчений договір чи були в наявності передбачені законом обмеження на укладення такого договору.

Згідно із ст.2 Закону України «Про власність» право володіння, користування та розпорядження майном належить власнику.

Пунктом 9 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 18 червня 1994 року, чинної на час виникнення правовідносин (далі Інструкція), передбачено, що нотаріальні дії вчиняються після їх оплати в день подачі нотаріусу всіх необхідних документів.

Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства (п.24 Інструкції).

Згідно п.п.30, 49 Інструкції угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється.

Такі документи нотаріус приймає лише при наявності відмітки (штампу) про реєстрацію відповідних прав та витягу про реєстрацію прав на нерухоме майно, який є невід'ємною частиною правовстановлювального документа.

При нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно у осіб, які його відчужують.

Право власності на жилий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі; свідоцтвом про придбання жилого будинку (частини будинку) з прилюдних торгів; свідоцтвом про право приватної власності на будинок (частину будинку); свідоцтвом про право власності, яке видається відповідним органом (при приватизації житла, об'єктів незавершеного будівництва автозаправних станцій, що реалізують пально-мастильні матеріали виключно населенню тощо); свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ майна; рішенням суду, арбітражного суду тощо.

Документи щодо майна, що підлягає реєстрації, приймається нотаріусом за наявності відмітки (штампу) про реєстрацію відповідних прав та витягу про реєстрацію прав на нерухоме майно, які є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа.

Позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про належність спірного нерухомого майна відповідачу та наявність у нього правовстановлюючих документів, які є підставою для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, станом на 13.03.2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень Вертокиївського сільського голови, в зазначеному будинку був зареєстрований син відповідача ОСОБА_4, спадщину після смерті якого ОСОБА_2 оформила у 2015 році.

Отже, станом на 13.03.2003 року були відсутні правові підстави для нотаріального посвідчення спірного договору, а тому застосування ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року є неможливим.

Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими письмовими доказами узгодження між сторонами згоди щодо усіх істотних її умов, зокрема щодо ціни продажу.

Як зазначила позивач, сторони домовилися про продаж житлового будинку за 3000 грн., однак письмові розписки 13.03.2003 року видано на суму у 2000 грн. і зміст останніх не містить ціни продажу та отримання продавцем всієї суми коштів. Навпаки, 26.04.2016 року ОСОБА_2 отримала за продаж житлового будинку додатково ще 15000 грн., що може свідчити про недосягнення 13.03.2003 року згоди про ціну продажу.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст.209, 218, 303, 304, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: