Ухвала

іменем україни

14 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КоротунаВ.М., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до територіального центру соціального обслуговування Заводського району м. Дніпродзержинська про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до територіального центру соціального обслуговування Заводського району м. Дніпродзержинська про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з вересня 1998 року вона працювала у відповідача на посаді соціального працівника. Наказом від 23 червня 2010 року № 179-к її було звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини. Своє звільнення вважала незаконним, оскільки після поновлення її на роботі за рішенням суду, коли вона 01 червня 2010 року вийшла на роботу, адміністрація відмовила у наданні їй дільниці по обслуговуванню, яку вона обслуговувала до попереднього звільнення, тобто не надала їй робочого місця, у зв'язку з чим вважала, що прогул скоєно з поважної причини.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_4 просила суд визнати наказ від 23 червня 2010 року № 179-к про її звільнення за прогул без поважних причин незаконним, скасувавши цей наказ та поновити її на роботі на посаді соціального працівника територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська з 01 червня 2010 року, стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 червня 2010 року по день оголошення рішення у розмірі 41 008 грн, а також 5 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 1 218 грн допустити до негайного виконання.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано наказ від 23 червня 2010 року № 179-к про звільнення ОСОБА_4 з роботи соціального працівника територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлено ОСОБА_4 на посаді соціального робітника територіального центру соціального обслуговування Заводського району м. Дніпродзержинська з 01 червня 2010 року.

Стягнуто з територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська на користь ОСОБА_4 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з урахуванням середнього заробітку у розмірі 41 138 грн 86 коп., у відшкодування моральної шкоди - 600 грн та понесені витрати у розмірі 2 850 грн, всього 44 588 грн 86 коп.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді соціального робітника територіального центру соціального обслуговування Заводського району м. Дніпродзержинська та стягнення з територіального центру соціального обслуговування Заводського району м. Дніпродзержинська на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за один місяць у розмірі 1 218 грн за час вимушеного прогулу.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України установлено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що позивачем було порушено трудовий розпорядок, а саме ОСОБА_4 була відсутня на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, про що було складено відповідні акти, від надання пояснень про причини відсутності на роботі позивач відмовилася, дійшов обґрунтованого висновку, що при звільненні позивача з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, відповідачем дотримані всі вимоги передбачені трудовим законодавством, зокрема ст. ст. 43, 43-1, 49-2 КЗпП України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи неприпустимо.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому в силу вимог ч. 3 ст. 332 ЦПК України це рішення підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

І.М.Завгородня

Т.О.Писана