Провадження № 22ц/784/486/16 Суддя першої інстанції Кокорєв В.В.
Справа№489/1315/15-ц
Категорія 46 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

25 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3, яка також представляє інтереси ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

представника відповідачки ОСОБА_6,

представника третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2016 року за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про вселення -

В С Т А Н О В И Л А:

26 лютого 2015 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1. За її згодою в квартирі з 2008 року проживали та були зареєстровані її дочка - ОСОБА_3, та діти останньої - малолітня донька ОСОБА_4 та син - ОСОБА_5

З кінця 2013 року відповідачі за власним бажанням в квартирі не проживають, витрати за комунальні послуги не сплачують. Самостійно сплачувати комунальні послуги та утримувати квартиру, виходячи з кількості зареєстрованих осіб вона не в змозі, оскільки її доходи не дозволяють такі витрати.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_8 просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою № 16 в будинку № 6 по вул. Логовенко у м. Миколаєві.

4 листопада 2015 року ОСОБА_3, діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, заперечуючи проти позовних вимог, звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні зазначеною квартирою шляхом її вселення разом з ОСОБА_4 Дарєю.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона та її діти в зазначеній квартирі проживали постійно, вона регулярно сплачувала комунальні платежі, робила ремонт в квартирі, в липні 2014 року встановила за свої кошти лічильник газу.

В 2013 році між сторонами вникли неприязливі відносини у звязку з тим, що позивачка отримала банківські кредити, а вона відмовилася їй допомагати у поверненні цих кредитних коштів. Виникнення конфліктних ситуацій та сварок, що відбувалися у присутності малолітньої доньки, негативно стали впливати на психологічний стан малолітньої дитини, у звязку з чим у березні 2013 року вона з дітьми тимчасово переїхала до будинку колишнього чоловіка, де відсутні належні умови для проживання. Внаслідок переїзду до такого житла дитина почала хворіти, в результаті восени 2013 року вона з дітьми повернулася до позивачки. Проте у січні 2014 року у звязку з частими сварками знову переїхала до будинку колишнього чоловіка, а 25 травня 2014 року з тих же підстав вона з дітьми знову повернулися проживати у спірну квартиру, а наприкінці серпня 2014 року знову була змушена з дітьми залишити спірну квартиру.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 листопада 2015 року зустрічний та первісний позови обєднанні в одне провадження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено, а зустрічний позов задоволено.

Вселено ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_2. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги її позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, зокрема, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сімї власника квартири, який не є співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цій квартирі. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_3, вказана квартира належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 листопада 2015 року (а.с. 8, 9, 40).

У зазначеній квартирі зареєстровані відповідачка ОСОБА_3, її дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Відповідно до довідки від 07 грудня 2015 № 902А вбачається, що платежі за послуги водопостачання та водовідведення за період травень-липень 2014 року здійснювалися ОСОБА_3В.(а. с. 151-157).

Згідно з наявними в матеріалах справи копіями квитанцій ОСОБА_3 здійснювала платежі за послуги з утримання житлового будинку з травня 2014 року по серпень 2015 року (а. с. 82-86).

Своєю заявою від 02 квітня 2014 року ОСОБА_3 повідомила начальника ЖЕКа, що ОСОБА_8 вигнала її разом з дітьми зі спірної квартири та просила повідомити її у випадку, якщо позивач буде намагатися зняти їх з реєстрації (а.с. 76).

З заявою до адміністрації МКП «Миколаївводоканал» 28 липня 2014 року ОСОБА_3 зверталася з приводу перешкод з боку позивачки щодо встановлення лічильника води (а.с. 77). За даними акту цієї установи лічильник холодної води було встановлено в спірній квартирі 31 липня 2014 року за присутності позивачки (а.с. 79).

Копії квитанцій, надані ОСОБА_3, по сплаті комунальних послуг за вказаною адресою свідчать про те, що остання в період з травня 2014 року по серпень 2015 року здійснювала оплату цих послуг (а.с. 84-86,151-153).

Відповідно до Висновку за результатами розгляду звернення громадян від 02 червня 2014 року встановлено, що 20 травня 2014 року до Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області надійшла заява ОСОБА_8, в якій вона просила прийняти заходи до ОСОБА_3, яка систематично не сплачує комунальні платежі, на зауваження у відповідь реагує неадекватно, чим порушує спокій заявника. Фактів порушення громадського порядку не виявлено (а.с. 203-207).

За висновком акту обстежень побутових умов проживання малолітньої ОСОБА_4, зроблений спеціалістами служби у справах дітей, за адресою проживання батька дитини - м. Миколаїв Старий Інвалідний ХутірАДРЕСА_4, умови проживання дитини незадовільні (а.с. 147).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2014 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_8 до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право на користування спірною квартирою, з яким вона зверталася до суду в червні 2013 року (а.с. 6).

Обгрунтовуючи підставність позову, ОСОБА_8 послалася на те, що відповідачі з кінця 2013 року в квартирі не проживають, а тому є такими, що втратили право на користування цим житлом.

Заперечуючи проти позову, відповідачка послалася на те, що з кінця 2013 року між позивачкою і нею на підставі грошових зобовязань її матері перед банківською установою відносини між сторонами стали носить неприязливий характер. У звязку з такими обставинами відповідачі змушені були періодично тимчасово не проживати в спірній квартирі, проте продовжували мати з житлом правовий звязок. Відповідач ОСОБА_5 її син, який з нею також залишав спірну квартиру, оскільки позивачка після її переїзду до іншого житла, була ініціатором сварок з її сином з тих же підстав, внаслідок чого останній також змушений був залишати спірне житло. Свою заробітну плату син віддавав їй для витрат на нужди сімї, зокрема на сплату комунальних послуг. В травні 2015 року син тимчасово виїхав до родичів у Російську Федерацію.

Про непризливі відносини між сторонами свідчить, зокрема факт звернення позивачки 02 червня 2014 до правоохоронних органів щодо незадовільної поведінки ОСОБА_3, цей же факт свідчить про те, що на той час відповідачі проживали в спірній квартирі. Звернення відповідачки з заявами 2 квітня 2014 року до начальника ЖЕКа, 28 липня 2014 року до адміністрації МКП «Миколаївводоканал» також підтверджують факт непризливих стосунків сторін, а також свідчать про намір відповідачів продовжити використовувати своє право на проживання в спірній квартирі.

Крім того, дії ОСОБА_3 щодо сплати комунальних платежів протягом 2014-2015 року, встановлення лічильника холодної води у спірній квартирі в липні 2014 року, перебування в квартирі предметів меблів та особистих речей відповідачів у сукупності свідчать про те, що відповідачі не втрачали правового звязку з квартирою, мали намір продовжувати проживати.

З огляду на наведені правові норми та встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачі правомірно зі згоди власника, як члени його сімї, вселилися та проживали в спірній квартирі, крім того тимчасово не проживаючи в ній, між тим менше року, не втратили правового звязку з квартирою.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності у власності позивачки однієї кімнати в спірній квартирі і реєстрації проживання там тільки її, не можуть бути взяті до уваги, оскільки в матеріалах справи міститься технічний паспорт на зазначену квартиру, з якого вбачається, що квартира двокімнатна, також площа цієї квартири зазначена в правовстановлюючих документах на право власності на це нерухоме майно. Крім того, з довідки форми № 3 від 11 грудня 2014 року вбачається, що у спірній квартирі проживають сторони та займають дві кімнати.

Надання в апеляційній інстанції аналогічної довідки форми № 3 від 21 січня 2016 роком, за даними якої позивачка займає одну кімнату спірної квартири, де й зареєстрована № 3, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки спростовується матеріалами справи, а також отримана позивачкою після ухвалення рішення районного суду. Будь-яких інших доказів, на підтвердження таких доводів позивачка до суду не надала.

Посилання заявниці на ті обставини, що суд при ухваленні рішення не врахував, що ОСОБА_5 змінив місце свого постійного проживання і виїхав на постійне проживання за межі України є безпідставними, з огляду на те, що позивачкою не надано будь-яких доказів на підтвердження цих фактів, що відповідно до ст. 60 ЦПК України є її обовязком.

За такого суд першої інстанції повно та всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, відповідно до приписів ст.ст. 212-214 ЦПК України дійшов правильного висновку про безпідставність позову ОСОБА_8

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_11