Ухвала

іменем україни

07 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним вище позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 15 тис. доларів США зі сплатою 11,04 % річних за користування кредитними коштами та комісійної винагороди, з кінцевим строком повернення до 26 серпня 2017 року. Оскільки відповідач належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, станом на 21 червня 2012 року виникла заборгованість перед банком у розмірі 36 573,42 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 14 674,18 доларів США, заборгованість за відсотками - 8 974,68 доларів США, заборгованість за комісійними нарахуваннями - 1 350доларів США, пеня за несвоєчасне виконання умов договору - 9 803,17 доларів США, штраф (фіксована частина) - 31,29 доларів США та штраф (процентна складова) - 1 740,10 доларів США.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь вказану заборгованість, яка станом на 21 червня2012 року згідно з курсомНаціонального банку України становить 292 221 грн 63 коп.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 07 квітня 2016 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 27 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 16 500 доларів США (15 тис. доларів США - на споживчі потреби, 1 500 доларів США - на сплату страхових платежів) зі сплатою 0,92 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим строком повернення до 26 серпня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним договором 27 серпня 2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Станом на 21 липня 2012 року заборгованість за вказаним кредитним договором становить 36 573,42 доларів США, із яких: поточна заборгованість за кредитом - 14 674,18 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 8 974,68 доларів США, заборгованість із комісії - 1 350 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 9 803,17 доларів США, штраф - 31,29 доларів США (фіксована частина) та 1 740,10 доларів США (відсоткова складова).

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту отримання відповідачкою коштів, зазначених у кредитному договорі від 27 серпня 2007 року.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за вказаним вище кредитним договором станом на 21 липня 2012 року у розмірі 36 573,42 доларів США, яка складається із поточної заборгованості за кредитом - 14 674,18 доларів США, заборгованості за процентами - 8 974,68 доларів США, заборгованості з комісії - 1 350 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 9 803,17 доларів США, штрафу - 31,29 доларів США (фіксована частина) та штрафу - 1 740,10 доларів США (відсоткова складова).

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у позові, послався на висновки, зроблені Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області у рішенні від 12 серпня 2014 року, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12 листопада 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору неукладеним на підставі висновку почеркознавчої експертизи від 15 квітня 2014 року, проведеної у рамках цієї справи, згідно із якими підпис, розташований у графі «Отримувач», у заяві від 27 серпня 2007 року про видачу готівки у розмірі 15 тис. доларів США виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

При цьому, суд залишив поза увагою той факт, що зазначений вище висновок експерта є одним із доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ч. 5 ст. 147, ч. 3 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апеляційний суд, пославшись на те, що банк не надав належних та допустимих доказів щодо вчинення відповідачкою або її уповноваженою особою дій, що свідчать про визнання позичальником боргу або іншого обов'язку, а також на те, що виписка з рахунку, наявна на а. с. 158-182, не свідчить, що саме ОСОБА_3 сплачувала заборгованість за кредитним договором, при цьому, не врахував, що остання відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України мала довести обставини погашення кредиту не нею, а іншою особою.

У матеріалах справи відсутні докази з приводу того, що платежі, які вносилися в рахунок погашення кредитної заборгованості у період із 01 жовтня 2007 року до 15 жовтня 2008 року, вносилися не ОСОБА_3, а іншою особою.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на викладене уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 07 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта