Справа № 154/3124/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Канівець Л.Ф.
Провадження № 22-ц/773/221/16 Категорія: 27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача ПАТ «Брокбізнесбанк» на рішення Володимир-Волинського міського суду від 04 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року позивач ПАТ «Брокбізнесбанк» звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгівельне підприємство «Фенікс» (далі ТОВ «Фкнікс»), ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 25 січня 2008 року між ним та ТОВ «Фенікс» було укладено кредитний договір № 1/08 у вигляді відновлювальної кредитної лінії в сумі 130 000 доларів США під 11,5% річних, з кінцевим терміном повернення до 24 січня 2012 року на поповнення обігових коштів.

Після цього між вказаними сторонами було укладено 28 додаткових угод до кредитного договору, останньою з яких № 27А від 14 грудня 2012 року сторони встановили кінцевий термін повернення кредиту 03 травня 2014 року.

14 грудня 2012 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та відповідачами ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_7 було укладено окремі договори поруки, за якими вказані фізичні особи зобовязалися відповідати перед банком за всіма зобовязаннями позичальника.

Позичальник свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 28 жовтня 2014 року в нього утворилася заборгованість на загальну суму 395020 грн., яку позивач просив стягнути солідарно з основного боржника та кожного з поручителів окремо.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 04 грудня 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ «Брокбізнесбанк» до ТОВ «Фенікс» закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 2015 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 04 грудня 2015 року позов ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором № 01/08 від 25 січня 2008 року нараховану пеню в сумі 10 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором № 01/08 від 25 січня 2008 року нараховану пеню в сумі 10 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість за кредитним договором № 01/08 від 25 січня 2008 року нараховану пеню в сумі 10 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 243,60 грн. судового збору в дохід держави.

В решті позову відмовити.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ «Брокбізнесбанк» просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позов, покликаючись на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду цим обставинам та порушення норм матеріального і процесуального права.

В запереченнях відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_7 просять відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення в силі, зазначаючи про його законність і обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу (далі ЦК) України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 25 січня 2008 року між акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Фенікс» було укладено кредитний договір № 1/08, згідно з яким банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти (кредит) у вигляді поновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості в розмірі 130 000 доларів США під 11,5 % річних, термін користування кредитом по 24 січня 2012 року, кредит надано на поповнення обігових коштів (т. 1, а. с. 10-11).

Пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів та/або комісії банк має право нараховувати позичальнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Згідно з пунктами 6.3 та 4.2.6 кредитного договору банк має право стягувати неустойку в розмірі 0,2 % від суми кредиту у разі неподання або несвоєчасного подання позичальником до банку всіх необхідних документів для здійснення перевірки цільового використання кредиту, аналізу фінансового стану позичальника.

Після укладення вказаного договору між його сторонами в період з січня 2008 року по грудень 2012 року було укладено 28 додаткових угод до кредитного договору, якими позичальнику видавалися транші в різних сумах в межах встановленого ліміту заборгованості, змінювалася відсоткова ставка, ліміт кредитування, встановлювалася комісія та продовжувався термін кредиту (т. 1, а. с. 12-27).

Останньою з додаткових угод № 27А від 14 грудня 2012 року в кредитний договір були внесені суттєві зміни, які полягали, зокрема, в тому, що кредит надано у вигляді непоновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості в розмірі 744158,80 грн., зменшення ліміту кредитування мало відбуватися щомісячно у визначених сумах згідно з графіком, кінцевий термін повернення кредиту перенесено на 03 травня 2014 року, процентна ставка за користування кредитом встановлена в розмірі 23 % річних, а на прострочену заборгованість 28 % річних (т. 1, а. с. 27).

Пунктом 7 вказаної додаткової угоди передбачено обовязок позичальника щомісячно направляти на поточні рахунки, відкриті в АТ «Брокбізнесбанк», грошові потоки (виручка від реалізації) в розмірі, пропорційному долі кредитів АТ «Брокбізнесбанк» в загальному кредитному портфелі позичальника. В разі невиконання цієї умови застосовується штраф у розмірі від 0,2 % від суми кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення виконання ТОВ «Фенікс» зобовязань за вищевказаним кредитним договором 14 грудня 2012 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1 було укладено окремі договори поруки, за якими поручителі зобовязалися у разі невиконання позичальником умов кредитного договору солідарно з ним відповідати перед кредитором (т. 1, а. с. 28, 29-31, 32-33).

У звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором у ТОВ «Фенікс» станом на 28 жовтня 2014 року виникла заборгованість перед банком на загальну суму 395020 грн., в тому числі: прострочений основний борг 289008,54 грн., пеня, нарахована згідно з п. 6.1 кредитного договору в сумі 39037,55 грн., неустойка згідно з п. 6.3 кредитного договору в сумі 1517,52 грн., неустойка згідно з п. 4.5 іпотечного договору в сумі 47789,94 грн., штраф згідно з п. 7 додаткової угоди № 27 А в сумі 17666,45 грн.

На підтвердження вказаної заборгованості банку надав суду довідку про суму заборгованості від 28 жовтня 2014 року (т. 1, а. с. 47). а в суді апеляційної інстанції розрахунок заборгованості станом на 28 жовтня 2014 року (т. 2, а. с. 309-311).

В період розгляду справи судом першої інстанції станом на 02 липня 2015 року відповідач ТОВ «Фенікс» повністю погасив заборгованість перед банком за основним зобовязанням, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями (т. 2, а. с. 42-51) та наданими суду представником позивача ПАТ «Брокбізнесбанк» ОСОБА_2 письмовими поясненнями (т. 2, а. с. 111-114).

У звязку з таким погашенням заборгованості представник позивача ОСОБА_2 02 жовтня 2015 року подала суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідачів заборгованість станом на 25 вересня 2015 року в сумі 331917,14 грн., яка складається із: заборгованості за відсотками 75,95 грн., пені за прострочення сплати кредиту 81482,48 грн., пені за прострочення сплати процентів 48,39 грн., 3 % річних за прострочення сплати кредиту і процентів 32596,88 грн., індексу інфляції за прострочення сплати заборгованості за основним зобовязанням та за відсотками 156692,41 грн., штрафу за порушення п. 4.2.6 кредитного договору 1488,32 грн., штрафу за порушення п. 4.2.4 кредитного договору 22324,76 грн., штрафу за порушення п. 4.2 іпотечного договору від 25 січня 2008 року № 121 37207,94 грн. (т. 2, а. с. 65).

Такою заявою позивач фактично повністю змінив предмет позову, оскільки зазначені в ній вимоги при первісному зверненні до суду не заявлялися, що суперечить положенням ч. 2 ст. 31 ЦПК України, якою передбачено, що зміна предмета позову допускається лише до початку розгляду судом справи по суті.

Разом з тим, у наданому суду першої інстанції 01 грудня 2015 року письмовому поясненні представник відповідача ОСОБА_2 зазначила, що її заяву про уточнення позовних вимог слід сприймати як доказ для повного і всебічного розгляду справи (т. 2, а. с. 136-137).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 підтвердила вказану позицію і додатково пояснила, що в остаточному варіанті позивачем в суді першої інстанції були підтримані вимоги банку, викладені в позовній заяві. Саме такі вимоги і були вирішені судом.

Також ОСОБА_2 в апеляційному суді пояснила, що у звязку з повним погашенням позичальником на час вирішення справи судом першої інстанції заборгованості за тілом кредиту і за відсотками нею були підтримані вимоги лише в частині стягнення пені, нарахованої згідно з п. 6.1 кредитного договору в сумі 39037,55 грн., неустойки згідно з п. 6.3 кредитного договору в сумі 1517,52 грн., неустойки згідно з п. 4.5 іпотечного договору в сумі 47789,94 грн. та штрафу згідно з п. 7 додаткової угоди № 27 А в сумі 17666,45 грн.

Задовольняючи позов частково та стягуючи з відповідачів як поручителів основного боржника за кредитним договором зменшену пеню в розмірі 10000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі погасили тіло кредиту та відсотки за користування ним, сплативши позивачу борг по кредиту, який на 53 % перевищує отриману за договором суму коштів, на утриманні у ОСОБА_10 перебуває малолітня дитина.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам матеріального права.

Заборгованість позичальника за кредитним договором по пені, нарахованої згідно з п. 6.1 цього договору в сумі 39037,55 грн. підтверджується наданим позивачем розрахунком (т. 2, а. с. 311). В даному розрахунку розмір зазначеної заборгованості вказаний в сумі 42471,94 (42373,92+98,02), що перевищує розмір заявлених в цій частині позовних вимог. Однак предявлення позову на меншу, ніж дійсна сума заборгованості, є правом позивача, що ґрунтується на принципі диспозитивності цивільного судочинства, закріпленому у ст. 11 ЦПК України.

Відповідачі не спростували належними і допустимими доказами наданий банком розрахунок заборгованості по пені.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_11 просила зменшити розмір стягуваної пені, нарахованої згідно з п. 6.1 кредитного договору в загальній сумі 39037,35 грн.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 548 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України, з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14.

При зменшенні розміру санкцій суд бере до уваги ступінь виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні, як майнові так і інші інтереси, що заслуговують на увагу.

Судом встановлено, що основний боржник за кредитним договором повністю погасив заборгованість за тілом кредиту. Не дивлячись на скрутне матеріальне становище, ТОВ «Фенікс», керівником якого є ОСОБА_11, віднайшло можливості до винесення судом рішення в добровільному порядку повернути банку основну суму боргу.

З врахуванням наведених обставин, засад справедливості, добросовісності, розумності, балансу інтересів сторін, відсутності на час постановлення рішення заборгованості позичальника перед банком за тілом кредиту та за відсотками, а також того, що відповідачі, не оскарживши рішення, фактично погодилися з визначеним судом першої інстанції розміром стягнутої з них неустойки, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком Володимир-Волинського міського суду про зменшення на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України розміру пені до 10000 грн., які відповідачі, кожен з яких є солідарним боржником позичальника за кредитним договором, зобовязані сплатити позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі зазначено, зокрема, про не підтвердження факту сплати позичальником 75,95 грн. заборгованості за відсотками. Однак в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 пояснила, що в дійсності дана заборгованість погашена і у банку є відповідні підтверджуючі документи, тому в цій частині апеляційна скарга нею не підтримується. Крім того, в суді першої інстанції вимога про стягнення відсотків за користування кредитом банком не заявлялася.

Той факт, що в рішенні суду першої інстанції не наведено підстав відмови у задоволенні вимог банку про стягнення неустойки згідно з п. 6.3 кредитного договору в сумі 1517,52 грн. та згідно з п. 4.5 іпотечного договору в сумі 47789,94 грн. та штрафу згідно з п. 7 додаткової угоди № 27 А в сумі 17666,45 грн., не тягне за собою скасування правильного по суті і справедливого рішення (ч. 2 ст. 308 ЦПК України).

Вказані вимоги позивача є безпідставними з огляду на наступне.

Неподання позичальником банку фінансової звітності станом на 01 липня 2014 року та 01 жовтня 2014 року (порушення п. 6.3 кредитного договору) банк доводить тим, що в його описі документів у кредитній справі ТОВ «Фенікс» відсутні відомості про це (т. 1, а. с. 184-197).

Однак такі доводи позивача не можуть вважатися належними і допустимими доказами, оскільки згаданий опис формує він сам, без участі позичальника і, крім того, останній надав суду докази на спростування цих доводів. Зокрема, згідно із записами в журналі реєстрації вихідної кореспонденції ТОВ «Фенікс» 23 липня 2014 року та 20 жовтня 2014 року цим товариством була надана фінансова звітність ПАТ «Брокбізнесбанк» (т. 1, а. с. 128), що підтверджується поясненнями старшого бухгалтера ОСОБА_12, який особисто здавав звітність у відділення № 1 Волинського регіонального відділення банку у присутності його керівника ОСОБА_13 (т. 1, а. с. 129). Крім того, позичальником надано суду копії фінансових звітів, які ним направлялися банку (т. 1, а. с. 130-137), що свідчить про їх наявність у товаристві, а відтак і про відсутність мотивів для порушення умов кредитного договору. Неналежне зберігання і облік у банку отриманих ним від позичальника документів не може бути підставою для його відповідальності.

Згідно з п. п. 4.2, 4.5 укладеного 25 січня 2008 року між АТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Фенікс» іпотечного договору іпотекодавець зобовязаний протягом 10 днів з дня укладення цього договору застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість, але не на меншу за узгоджену сторонами оціночну вартість. У випадку недотримання цієї умови іпотекодержатель вправі вимагати сплати штрафу в розмірі 5 % від суми кредиту (т. 2, а. с. 284-285).

Однак згідно з укладеними відповідачами з банком договорами поруки вони поручалися перед кредитором за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, а не іпотечним (т. 1, а. с. 28-33), тому не можуть нести відповідальність, яку на себе за цим договором не брали.

Вимога банку про стягнення з відповідачів штрафу згідно з п. 7 додаткової угоди № 27 А в сумі 17666,45 грн. не підлягає задоволенню, оскільки порушення позичальником вказаної умови додаткової угоди (направлення грошових потоків на поточні рахунки банку) мало місце не з його вини. Заперечуючи проти даної вимоги, ТОВ «Фенікс» надало суду заяву, в якій детально виклало обставини, які перешкоджали йому виконати умови договору в означеній частині. Зокрема, це виразилося в тому, що у листопаді 2012 року ПАТ «Брокбізнесбанк» змінював банківські рахунки, позивач не надавав послуги з обслуговування пост терміналів, надходження грошових коштів на рахунки в банках підтверджуються оборотно-сальдовими відомостями за лютий-грудень 2013 року, проведення розрахунків через ПАТ «Брокбізнесбанк» у січні-березні 2013 року було неможливим через зникнення грошей з рахунків, а саме коштів в сумі 3504,41 грн. (24 червня 2014 року банк визнав свою заборгованість на цю суму), в кінці грудня 2013 року у банку була затримка платежів, що зробило неможливою співпрацю з ним (т. 1, а. с. 138-140).

На підтвердження викладених обставин позичальник надав суду цілий ряд доказів, а саме: банківські виписки ПАТ «Брокбізнесбанк» (т. 1, а. с. 149-151), попередження товариства про призупинення обслуговування у банку (т. 1, а. с. 152), клопотання про вжиття заходів щодо несвоєчасного відправлення коштів з рахунку (т. 1, а. с. 153), заяву про визнання кредитором (т. 1, а. с. 160), оборотно-сальдові відомості ТОВ «Фенікс» (т. 1, а. с. 161-172), повідомлення банку про зміну реквізитів (т. 1, а. с. 173).

Позивач не заперечив проти зазначених доводів позичальника і не надав суду доказів на їх спростування.

За таких обставин поручителі не можуть нести відповідальність у вигляді штрафу за порушення, які були допущені позичальником з вини кредитора, що перешкодило ТОВ «Фенікс» належним чином виконати умови кредитного договору.

Помилкове посилання суду першої інстанції на відмову у задоволенні вимоги про стягнення штрафу згідно з п. 7 додаткової угоди № 27 А у звязку з пропуском банком позовної давності не вплинуло на правильність вирішення спору по суті, а тому не є підставою для скасування рішення.

Те ж саме стосується і помилкового зазначення в рішенні суду ОСОБА_14 як представника відповідача ОСОБА_3, хоча в дійсності вказана особа представляла позичальника ТОВ «Фенікс».

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що навіть у випадку обґрунтованості і доведеності позивачем заявлених вимог, які стосуються стягнення всіх видів неустойки, в тому числі неустойки згідно з п. 6.3 кредитного договору, неустойки згідно з п. 4.5 іпотечного договору та штрафу згідно з п. 7 додаткової угоди № 27 А, суд вправі був зменшити загальний розмір неустойки до 10000 грн. на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Наявність у відповідача ОСОБА_6 малолітньої дитини підтверджується наданою апеляційному суду копією свідоцтва про народження ОСОБА_15 від 27 серпня 2010 року (т. 2, а. с. 312).

Щодо не встановлення судом майнового стану всіх відповідачів, то частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено повноваження суду зменшити розмір неустойки за наявності інших обставин, що мають істотне значення, а не лише у звязку із скрутним матеріальним становищем відповідальних осіб. Вказані обставини встановлені судом і наведені вище.

Припущення позивача про хибність збитковості позичальника ТОВ «Фенікс» ґрунтується на тому, що товариство у 2015 році сплатило велику суму коштів на погашення кредиту, чого, на думку представника ПАТ «Брокбізнесбанк», не змогло б зробити, будучи збитковим. Однак даний факт (сплата заборгованості за кредитним договором) свідчить якраз про добросовісність дій позичальника, який, не зважаючи на фінансові труднощі, спромігся виконати свої зобовязання за договором. При цьому відємні фінансові показники роботи ТОВ «Фенікс» у 2015 році підтверджуються його фінансовим звітом за перше півріччя вказаного року (т. 2, а. с. 85).

Доводи банку про безпідставність закриття судом провадження у справі в частині позовних вимог до ТОВ «Фенікс» також є неспроможними.

Закриваючи провадження у справі в означеній частині, суд першої інстанції виходив з того, що справа в зазначеній частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам процесуального права.

Пунктами 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 1, ст. ст. 2, 12 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Оскільки відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства (абзац 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-1737цс15. Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України він є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У даній справі позовні вимоги банку як юридичної особи виникли з окремих договорів кредиту (укладений з іншою юридичною особою) та поруки (укладені з фізичними особами), які можуть бути самостійними й окремими предметами позову. Отже спір між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Фенікс» підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з викладеного, давши вірну правову оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у справі в означеній частині.

Мотиви закриття провадження у справі, якими спростовуються доводи банку, викладені в ухвалі апеляційного суду в даній справі від 03 лютого 2016 року (т. 2, а. с. 289-291).

Таким чином, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються вищенаведеними обставинами справи і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» відхилити, а рішення Володимир-Волинського міського суду від 04 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: