Справа № 465/4298/15 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/4864/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

за участі секретаря: Жукровської Х.І.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансекозахід» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21854 грн. 96 коп. та судових витрат, -

встановила:

Оскарженим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансекозахід» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21854 грн. 96 коп. та судових витрат - відмовлено

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду. Вказує,що 04.06.2014 року на підставі його заяви від 01.06.2014 року по ТзОВ «Трансекозахід» був виданий наказ №12-к «Про прийняття на роботу». 04.07.2014 року відповідачем був виданий ще один наказ про прийняття його на роботу №15-к по цивільно-правовій угоді з видуманою підставою «відмова працівника підписувати будь-яку документацію», який апелянт вважає незаконним та явно недопустимим доказом, що суперечить чинному законодавству. З аналогічних підстав суду першої інстанції слід було визнавати недопустимим доказом наказ №19-к про розірвання цивільно-правової угоди. Апелянт зазначає, що під час дії наказу №12-к «Про прийняття на роботу» директор ТзОВ «Трансекозахід» Щтука Г.Т. одночасно 04.06.2014 року підписує без його відома і без його волі на укладення, цивільно-правову угоду №2, яка не відповідає вимогам цивільного законодавства і є неналежним доказом, оскільки у даній угоді відсутній підпис апелянта, що свідчить про те, що він не давав згоду на укладення цієї угоди, більше того, йому взагалі не був відомий факт існування такої угоди.

Окрім того, апелянт не погоджується з висновком суду про стягнення з нього судового збору, оскільки вважає, що він звільнений від сплати такого відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ТзОВ «Трансекозахід» на користь позивача 21 854,96 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_3, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Встановлено, що в червні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні з роботи в розмірі 21854,96 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що в травні 2014 року Міським управлінням праці його скеровано до ТзОВ «Трансекозахід» для працевлаштування, де пройшовши стажування, 01.06.2014 року він написав заяву на прийняття на роботу автослюсарем з ремонту вантажних автомобілів. Наказом № 12-к він був прийнятим на роботу, а 17.09.2014 року написав заяву на звільнення з 01.10.2014 року.

Однак, при його звільненні не було виплачено всіх сум, що належали йому при звільненні, зокрема: не виплатили заробітну плату за червень-вересень 2014 року в розмірі 7622,19 грн., компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в розмірі 550,79 грн. та вихідну допомогу в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку в розмірі 5788,08 грн. Також просив стягнути компенсацію втрати частини доходів у зв"язку із порушенням строків їх виплати в розмірі 4176,58 грн. та 3717,32 грн виплат передбачених ст. 117 КЗпП. Тому просив задовольнити позов.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вказав, що позивачем не доведено факт його перебування в трудових відносинах із роботодавцем та що з 04.07.2014 року він виконував роботу слюсаря вантажних автомобілів по цивільно-правовій угоді з відповідачем.

Судова колегія погоджується з висновками суду з врахуванням наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 3 ст. 23 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

У ч. 4 ст. 23 КЗпП України, зазначено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Встановлено, що хоча наказом № 12-к від 04.06.2014 року позивач був прийнятим на роботу, однак в послідуючому з 04.07.2014 року після укладення цивільно-правової угоди трудових правовідносин між сторонами не існувало.

Так відповідно до наказу № 15-к від 04.07.2014 року позивача прийнято на роботу по цивільно-правовій угоді слюсарем вантажних автомобілів з 04.07.2014 року, а наказ № 12-к від 04.06.2014 року визнано недійсним.

Цього ж дня складено цивільно-правову - угоду № 5, якою передбачено надання позивачем роботи слюсаря з ремонту автомобілів із отриманням винагороди на повну виконану роботу без дефектів, що обумовлена при кожному виконанні даних робіт.

01.08.2014 року прийнято цивільно-правову угоду № 6 із аналогічним змістом.

Хоча вказані угоди позивач не підписав, однак вони виконувались про що свідчать акти виконаних робіт. Крім того позивач їх не оскаржував.

Під час розгляду справи. Позивач був збільшив позовні вимоги та просив визнати ці угоди недійсними (а.с.93-95), однак і послідуючому в судовому засіданні 23.02.2016 року відмовився від збільшених позовних вимог (а.с.101).

Таким чином ці наказ № 15-к від 04.07.2014 року є чинний, як і вказані угоди.

Наказом № 19-к від 30.09.2014 року із ОСОБА_5 розірвано цивільно-правову угоду у зв"язку із його відмовою у подальшій співпраці (а.с.71).

Про те, що позивач виконував роботи на підставі вказаних угод свідчить і те, що відповідно до акту № 5а приймання - передачі виконаних робіт по цивільно правовій угоді № 5 від 04.07.2014 року виконано робіт на 262,00 грн. (а.с.83) та відповідно до акту № 6а приймання - передачі виконаних робіт по цивільно правовій угоді № 6 від 01.08.2014 року виконано робіт на 312,50 грн. (а.с.84).

Позивач також підтвердив отримання ним грошових коштів перерахованих йому відповідачем.

Отже позивачем не доведено, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах.

З врахуванням цих обставин судова колегія не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував, що наказ про прийняття його на роботу по цивільно-правовій угоді з видуманою підставою «відмова працівника підписувати будь-яку документацію» суперечить чинному законодавству.

Тому і не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, щоцивільно-правова угода не відповідає вимогам цивільного законодавства.

З врахуванням наведеного та того, що в судовому засіданні також встановлено відсутність в трудовій книжці позивача запису про прийняття його на роботу та звільнення, що ним не оспорюється, суд прийшов до правильного висновку, що позивачем не доведено факт його перебування у трудових правовідносинах із роботодавцем та відмовив у задоволенні позову.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду, такі не ґрунтуються на законі спростовуються вищенаведеним.

Отже, висновки суду відповідають обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування його рішення немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Богонюк М.Я.

Ванівський О.М.